TAKÁCS HAJNAL

JÓZANKÖNYV

Félszáraz november – utazás önmagamhoz

©Takács Hajnal - 2017

Minden jog fenntartva szabad akaratomból az olvasó

javára a könyv ingyenes letöltésére és saját

használatára való kinyomtatására.

Egyéb felhasználási módok jogi következményt vonnak

maguk után, mert az ügyvédeknek nagyon kell a pénz

és a bíróságokat le kell terhelni olyan hülyeségekkel,

amire nem lenne szükség, ha mindenkiben működne az

egymás iránt tanúsított tisztelet.

Ajánlom a könyvet mindenkinek, aki valaha félt, szorongott, küzdött,

vesztett vagy nyert, szeretett vagy szenvedett, szégyent vagy

megalázottságot érzett.

Különösen ajánlom azoknak, akik mindezeket egyszerre élték át.

Ajánlom mindazoknak, akik az élet mellett döntöttek.

De miért…?

Ha kint nincs válasz, akkor minden bizonnyal bent kell lennie –

mert valahol biztosan van.

Erre gondoltam, amikor eldöntöttem, hogy fájdalmaim és

csalódásaim nem borban fogom megfojtani, hanem hagyom

őket szabadon lenni bennem, mert bármennyit is ittam, ezek

tudnak úszni, az hétszentség.

Nem mondanám magamról, hogy nagyivó volnék – bár lehet,

hogy mentegetem magam, mint kezdő alkoholista, aki még

nem látta be, hogy nemhogy baja van a piával, hanem

egyenesen jó barátságot ápol vele, és éppen ezért nem is érti,

miért nevezik alkoholbetegnek.

Nem is szeretem ezt a szót: alkoholbeteg. Inkább függő, vagy

alkesz, vagy piás. Nem hiszem, hogy ez betegség lenne, amit

bárhol el lehet kapni.

Ha el is lehet, én tuti valahol a világmegváltási terveim és a

magánéleti bukdácsolásaim közben kaptam el. Pedig csak

bort szoktam inni. A rövidet már rég nem bírom. Legutóbb is

valahogy lehánytam a hátam kétcentnyi Tátra teától. Ma sem

tudom, hogy hoztam ezt össze, de igazi gyalázat volt az tény.

Azóta még annyira sem iszom égetett szeszt senki kedvéért.

Amikor a saját hátad lehányod, az nem pusztán szürreális, de

meg is világítja, hogy sosem leszel jó alkoholista. Vagy ha igen,

akkor is az a szánalmasan olcsó pénzből berúgó, akit sehol

nem fognak komolyan venni ezen az életúton.

Nem mondom, hogy világmegváltási terveim könnyűek

lennének, de ha azok volnának, akkor inkább csak olyan kis

világjobbítási tervecskék lennének, mint mondjuk a rózsaszín

alufenli, meg a Hello Kitty-s kipufogó. Mondjuk ezek már pont

vannak, és mivel már akkor is voltak, amikor világmegváltási

irányt választottam, így nekem bonyolultabb maradt. Kaptam

is érte bőven hideget, meleget…

Legutóbb pont hideget. Nagyon nem viseltem jól… de ha

pontosabban akarok fogalmazni, akkor kurva szarul viseltem.

Na tessék, már megint egy

önterápiás könyvírás…

Hát igen, abban elég jó vagyok – de legalábbis tapasztalt.

Ráadásul még kitárulkozó és őszinte is. Így egy percig sem

kételkedem abban, hogy ez az írás nem lesz kiforgatva, meg

hogy nem mondják majd egyesek, hogy „na, az alkoholista

írónő, aki belebetegedett a bántalmazásba”. Legalább

meglesz az összefüggés az alkohol és a betegség között, és így

akár alkoholbetegnek is titulálhatnak. Végre lesz értelme

ennek a kifejezésnek.

Engem inkább az érdekel, hogy miért nyúlunk alkoholhoz ha

örülünk, vagy bánkódunk? Miért fogadjuk el ezt a legális

drogot minden életeseményre? És miért nem vesszük észre,

amikor már életünk részévé válik? Teljes természetességgel

visszük haza az üveges bort, amiből egyre többet cipelünk,

aztán felfedezzük a csapos háromliteres zacskós verziót, amit

mégiscsak könnyebb felvinni az emeletre, mint négy üveg

bort, ami amúgy is csak 2.8 liter összesen. Egyébként is tök

gáz, ahogy csörög az üveg a szatyrunkban és mit gondolnak

majd a szomszédok, ha meghallják. Tudod, azok a lakók,

akiknek sokszor a nevüket sem tudjuk, pedig mellettünk

élnek, és akik amúgy tudják, hogy tök egyedül élsz és

sejthetik, hogy nem ordenáré nagy vendégség lesz nálad

hosszú évek után, hanem te fogod meginni az egészet. De itt

még akkor azzal nyugtatod magad, hogy biztos csak azt

gondolják, hogy vettél pár üveg akciós csemegeuborkát, vagy

anyukádtól hoztál frissen befőzött lekvárt. Pedig te pontosan

tudod, hogy bár az egyedülállóknak szinte mindig van egy

üveg uborkájuk a hűtőben, de anyukád akkor sem főz lekvárt.

Eleinte visszavisszük az üvegeket, mert környezettudatosak

vagyunk, később a dugós helyett már jó a csavaros kupakos is,

aztán inkább a kuka aljára dobjuk a fekete zsákba csomagolt

üvegeket, mert már ciki, hogy a visszaváltóban vesz a kamera,

és te már kiszámoltad, hogy egy egész estés mozit

összevághatnának a főszerepléseddel, amit nyilván senki nem

nézne meg még akkor sem, ha művészfilmnek adnák el.

Miközben pedig a kocsiba pakoljuk a göngyöleget,

imádkozunk, hogy nehogy jöjjön egy szomszéd, mert azt már

végképp nem fogja elhinni, hogy anyád borosüvegekbe teszi

el a befőttet, és neki viszed, hogy legyen mibe befőzni.

És tulajdonképpen nem is a szomszédok érdekelnek, hanem

te kezded magad egyre jobban szégyellni, hogy mégis mi

történt veled. Nem előttük szégyenkezel, hanem önmagad

előtt.

Nálam itt jött el a pont, amikor eldöntöttem, hogy a

válaszokat magamban kell keresnem tudatosan és józanul,

mert a bor az igazi fájdalmakra nem gyógyír. Valahogy mindig

belekényszerülünk egy présbe, ahol nekünk kell befejezni a

mondatot.

Komolyan meg vagyok ijedve attól, hogy alkoholista lettem.

Az elmúlt években az emberek húztak alám egy emelvényt, és

némelyek úgy néznek fel rám, mint valami példaképre, az erő

megtestesítőjére, az igazság harcosára. Persze mások meg

úgy néznek oda le, mint egy szilikonos punk ribancra, aki

képtelen befogni a pofáját. Nézőpont kérdése ez is.

Nem szeretem az alá-fölérendelt viszonyokat, én az

egyenlőségben és egymás szemébe való nézésben hiszek.

Szeretünk beszélni győzelmekről és eredményekről, de

keveset beszélünk arról, hogy milyen út vitt oda.

Harcosnak és bátornak hisznek sokan, de csak a hozzám

igazán közel állók és irántam szeretettel viszonyulók tudják

azt, milyen pokoli nehéz út van mögöttem – és még nem

vagyok az út végén.

Túlélni valami nagyon rosszat ép ésszel nem kis mutatvány, és

persze jó a végén azt mondani, hogy én még akkor is itt

vagyok, és lubickolhatnék a rám osztott szerepben, de a

valóság

akkor

is

árnyaltabb.

Sok

szenvedés,

önmegkérdőjelezés, könny és kín van mögöttem. Na meg

sokliternyi bor, ami eddig elhozott. Vagy csak kísért? Már nem

is tudom.

Egy küzdelem sem könnyű, és kitartani a jó mellett még

nehezebb ebben a gonosz világban. Pedig alapjában véve nem

is a világ gonosz, hanem a világon élő meggonoszkodott

emberek teszik nehézzé a jó megtartását.

De miért pont a bor?

Miért ne? Hiszen a bort már nem egyszer próbálták kiemelni

az alkohol bélyege alól, és beemelni a gasztronómia részévé.

Szerintem utóbbihoz tartozik, de mégis ha otthon iszol

egyedül, és már sajtot sem eszel hozzá, hogy gourmetnak

hazudd magad önmagad előtt, akkor lehet, hogy baj van.

Amúgy nagy borbarát vagyok és igazán értékelem azokat a

zamatokat, amik egy jó borban vannak. A rossz bort inkább

meg sem iszom.

Viszont azt vettem észre, hogy egy idő után az ízlelgetés

helyett már a legdrágább bort is nyitott gigával döntöttem le

a torkomon miközben olyan állapotba jutottam, amikor már

csak zokogni vagy aludni volt kedvem a nagy gondolatok

helyett.

Azért valahol lássuk be, hogy tényleg van a borban igazság.

Mindegyik borban másfajta igazság. Ezt az ideológiát már

nagyon régen magamévá tettem, és Hamvas Béla könyve, A

bor filozófiája egyfajta biblia volt számomra évekig. Aztán a

minap felelevenítettem ezt a kiváló írást, és rögtön az első

soroknál megállt bennem az ütő, mert így kezdődik ez az

eddig általam szentírásnak hitt könyv:

„Elhatároztam, hogy imakönyvet írok az ateisták számára.

Korunk ínségében a szenvedők iránt részvétet éreztem és ezen

a módon kívánok rajtuk segíteni. Feladatom nehézségével

tisztában vagyok. Tudom, hogy ezt a szót, Isten, ki se szabad

ejtenem. Mindenféle más neveken kell róla beszélni, mint

amilyen például csók, vagy mámor, vagy főtt sonka. A legfőbb

névnek a bort választottam. Ezért lett a könyv címe a bor

filozófiája, s ezért írtam fel jeligéül azt, hogy: végül is ketten

maradnak, Isten és a bor.”

Ateistáknak? Ínségben szenvedőknek? De hát én nem vagyok

ateista, sem ínségben szenvedő! Vagy talán mégis…?

Soha eddig nem ért el az agyamba az első két mondat, de

mottóm lett az idézett rész utolsó summája: „végül is ketten

maradtak, Isten és a bor”. De mi van, ha a bor helyett Istent

értenék? Ketten maradtak: Isten és az Isten.

Bonding

Szerintem mindenki függő. Oké, lehet, hogy nem szerektől, de

csokitól, kávétól, edzéstől – akármitől is ugyanúgy lehet

függeni. De mi van, ha nem is függők vagyunk, csak keresünk

valamit? Valami olyat, amihez kapcsolni tudjuk magunkat?

Kimondom kereken: én nem hiszek a függőségben! Én a

bondingban hiszek.

A bonding kötődést, összekötést, szoros barátságot jelent.

Nekem a bor lett a barátom. Eleinte szürkebarát volt, aztán

vörös, majd rozé. De a lényegisége mindig ugyanaz volt

mindnek: a kapcsolódás.

Két könyvet írtam a bántalmazásról szupervízió nélkül. Csak az

első után tudtam meg, hogy a szakemberek szerint bele

kellett volna őrülnöm, de én ezt nem tudtam, így nem

őrültem bele. A másodiknál azért már vigyáztam, megálltam

pár hétre az írással, hagytam pihenni magam, aztán azt is

befejeztem.

Most azt gondolom, hogy én arról a témáról már nem tudok

többet mondani, és talán azért is írok most erről a

perifériáról. Az alkohol mindannyiunk ismeretségi körében ott

van, de valahogy mégsem veszünk róla tudomást. Pont úgy,

ahogy a családon belüli és kapcsolati erőszakról sem.

A tengeren túl úgy példázzák az alkoholizmus problémáját,

mint egy elefántot a szőnyeg alatt a nappaliban, amit

mindenki csak kerülget, pedig elég nagy ahhoz, hogy

észrevegyék. Ott van, tudjuk. Látjuk a púpot a szőnyegen, de

szándékosan nem veszünk róla tudomást, mert az olyan

kellemetlen lenne. Pont olyan kellemetlen, mint ahogy én

éreztem

magam,

amikor

szembenéztem

az

üres

borosüvegekkel.

Szóval van ez a bonding, amikor tulajdonképpen csak

kapcsolódni szeretnénk, de nincs hová.

Nekem sem nagyon volt hová kapcsolódni a két előző

könyvemnél néhány baráton kívül, akik türelemmel álltak

mellettem ebben az önként vállalt nehéz feladatban. Nem is

maradt meg mindegyik, sokan elkoptak – és mindegyik

ugyanazért: szerintük túlzásba vittem az erőszakmentes élet

melletti kiállást. Mondjuk ezt a mai napig nem értem, hogy

lehetne ezt túlzásba vinni egy egyre erőszakosabb világban,

de mindegy. Amikor elmentek mellőlem az emberek akkor

kapcsolódtam ahhoz, ami nem ment el soha, mert én hoztam

haza: a borhoz.

Azt hiszem, sosem tudtam ezeket a barátokat rendesen

meggyászolni. Talán éppen azért, mert gyávák voltak

szembesülni a nyilvánvalóval és kimondani azt, amit vallok,

hogy mindannyian hajlamosak vagyunk bántani. Ha ezt

elismerték volna, akkor nekik is felelősséget kellett volna

vállalniuk minden tettükért. Nem voltam többé kívánatos

személy náluk, mert erre emlékeztettem őket – vagy nem is

tudom, lehet, hogy csak túlgondolom. De az biztos, hogy az

erőszak témaköre még mindig elég kellemetlen sokaknak,

pedig észre kéne venni, hogy abban élnek. Talán pont ezért

nem akarják észre venni, mert kellemetlen.

Sokan aggódtak értem, hogy bedarál ez a bántalmazásos

téma, és akik maradtak, csak azok értették, hogy több és jobb

lettem tőle. Nincs fekete fehér nélkül, de sötétség sincs,

amibe egy szál gyertya ne vinne fényt. Én a fényt akarom

vinni. Sőt, fény akarok lenni.

Persze ezen megint el lehetne mélázni, hogy Lucifer volt a

fényhordozó, aztán jól le is vettetett a mennyből, és mekkora

balhé lett az egészből meg minden, aztán most meg ő a

Sántán.

Hát hol van akkor itt az igazság? A borban? Az emberekben?

Istenben? Hol?

És mi van, ha nincs is abszolút igazság? Hogyha az alkoholista

nem is alkoholista, hanem csak a kapcsolódást keresi? Mi van,

ha egyszerűen nincs mibe kapaszkodnia, de egy üveget még

tud szorongatni, és hazudhatja magának, hogy azért valaki

vagy valami mégiscsak fogja a kezét?

Mi van, ha egymás kezét szeretnénk valójában fogni, de nem

merjük, ezért a szerekkel fogunk kezet és a bennünk lévő

ürességet azokkal töltjük ki?

Vannak számszerű adatok arra, hogy amikor nem bélyegzik

meg a függőket, nem kirekesztéssel és kriminalizálással

válaszol a társadalom rájuk, akkor azok az emberek önként

integrálódnak, és önként hagynak fel függőségükkel. Csak

nézd meg Portugália esetét; nincs két évtizede, hogy másként

kezdtek el gondolkodni a függőségről és máris gyönyörű

eredményeket tudnak felmutatni – pedig hasonlóan súlyos

dolgokban nem szokott ilyen hamar változás beállni.

Szóval szerintem igenis van valami ebben a bonding

elméletben, mert nekem ne mondja senki, hogy jobban

szeretjük hátba hányni magunkat vagy önkívületben és

másnaposan kínlódni, mint valakit szeretettel megölelni és

érezni, hogy számítunk, hogy tartozunk valahová és szeretnek

minket.

A függőség mögött mindig fájdalom van.

Sosem szabadna ítélkezni és azt kérdezgetni, hogy miért iszol,

miért drogozol, vagy miért tömöd magadba a csokit meg a

szemét gyorséttermi kajákat és iszod literszám a kávét. Azt

kéne inkább egymástól kérdeznünk, hogy „mi fáj, ami miatt

ezt teszed magaddal? Milyen űrt akarsz betömni ezekkel? Mit

kapsz ezektől, amit máshol nem találtál még meg?”.

Mennyivel emberibb lenne nem a felszínen maradni, hanem

elmerülni egymásban őszinte érdeklődéssel és szeretettel. Ha

így lenne, akkor azt hiszem a „hogy vagy?” kérdés után nem

gyors elköszönések, hanem hosszú beszélgetések és nagyon

szép kapcsolódások jönnének.

Miért pont most?

Mert most lett elegem.

Rettenetes nagy energiát és hitet tettem abba, hogy

megmutassam a világnak, hogy nem kell elásni minden férfit

csak azért, mert a tapasztalatok ezt indokolnák. Az, hogy

nekem nem volt eddig szerencsém a szerelemben, nem azt

jelenti, hogy mindenkinek csak rossz lehet. Tudatosan néztem

a jó példákra, és úgy voltam vele, hogy a reményt nem szabad

feladni.

Ezen az elméleten elindulva akadtam bele számtalan furcsa

szerzetbe, és nem győztem álmélkodni, mennyire sok sebzett,

kiskorúságban megragadt férfitestben élő kisfiú szaladgál

köztünk.

Mégsem arra sarkallt ez a felismerés, hogy klasszikus macskás

néniként akarjam leélni az életem, hanem inkább elkezdtem

kutakodni a férfilélek rejtelmeiben.

Arra jutottam, hogy bizonyos szempontból a férfiak

hátrányosabb helyzetben vannak a nőkhöz viszonyítva, hiszen

mi nyugodtan sírhatunk, beszélhetünk az érzéseinkről, jobban

odaadhatjuk magunkat egy-egy hangulatnak. Nekünk ezt

megengedték kiskorunkban. Ők meg azt hallgatták, hogy „a

fiúk nem sírnak”, „ne legyél már nyafogós punci” és hasonlók.

Ebből persze kinőtt a nők lenézése és kicsinylése is, és ezt a

mintát erősen magukba építve nőttek fel. A legtöbbjük nem

tud beszélni a traumáiról, a sebzettségéről, a gyengeségeiről,

de ettől még ugyanúgy bennük is ott vannak ezek.

Ha beszélnek is, anyát és dédelgetést keresnek, és a

legritkább esetben végzik el magukban az önismereti munkát.

Talán úgy érzik, hogy nincs megengedve nekik, vagy

egyszerűen gyávák végigjárni ezt a nem könnyű önismereti

utat.

Komplexusokkal és szorongásokkal éli sok férfi az életét, és

ezekkel nem mernek szembenézni, mert azt sem tudják,

hogyan kezdjenek neki. Nem is nagyon szorulnak rá, hiszen

mindig találnak valakit, aki elfogadja őket így, ahogy vannak,

és ezek az elfogadó nők sokszor tudatában sincsenek, hogy

ezzel a saját életminőségüket is rontják.

Mi nők az évszázadok alatt szinte rákényszerültünk, hogy az

elnyomás alól centinként felegyenesedve függetlenek és

önállóak legyünk ha kell – amellett, hogy társra vágyunk

ugyanúgy, ahogy a férfiak. Társra és nem elnyomóra.

Egyenrangú partnerre.

Én általában sérült pasikkal találkoztam, de akkor még nem

így hívtam őket, hanem egyszerűen csak faszkalapoknak.

Nagyon komoly esettanulmányokat tudnék írni belőlük, és

számos szürreális történetet tudnék mesélni, de nem teszem.

Hosszú idő után először nyitottam ismét egy férfi felé igazán

nagy reményekkel, de nem tartott sokáig az illúzió. Amíg

tartott, hazudtam magamnak. Hazudtam és megalkudtam.

Ahogy beengedtem őt az életembe, úgy kezdtem egyre

többet inni. Mintha borban akartam volna megfojtani az

intuícióm.

Kinyílt bennem egy szekrény, ami tele volt csontvázakkal. A

szekrényre az volt írva: párkapcsolat.

A bántalmazásom és a két könyvem óta nagyon sok dolgot

helyre tettem magamban, kőkeményen dolgoztam magamon

és nagyon sokat tettem magamért. Megtanultam meditálni,

megtaláltam a lelki békém – és egyszerre úgy tűnt, hogy az

egész köddé válik.

Ez a viszony rákönyökölt egy traumakapcsolóra bennem és

berúgta nálam az ajtót a jól ismert PTSD, a poszttraumás

stressz zavar. Azt hittem, nem jön már többé, csak ugye a

párkapcsolati traumáimat nem volt alkalmam rendezni, mivel

nem is volt párkapcsolatom addig már hosszú évek óta.

Honnan tudtam volna, hogy ezek a csontvázak ott lapulnak

még?

Ő nem tudott mit kezdeni a helyzettel, hiszen ő is pont úgy szocializálódott, mint a legtöbb férfi – de igazából el sem

vártam tőle. Könnyebb volt hátrahagyni engem hisztis

picsaként, mint átsegíteni azon a nehézségen, amit én

hordozok ugyan, de nem én raktam magamra tehernek. Azt

mondta, mint a többi próbálkozásom: „az veled a baj, hogy a

bántalmazással foglakozol”.

Mivel addig örömben és bánatban a bor volt a társam, így be

is ittam belőle rendesen, aminek a vége az lett, hogy olyan

műsort rendeztem, ami egy tragikomédiába is sok lett volna.

Részegen óbégattam neki, hogy „menj, menj csak te is el,

mint a többiek! Úgyis mindenki elmegy! Senki nem érti, mit

miért csinálok!”. Mondjuk speciel ezt az ittas randalírozást én

sem értettem pontosan, hogy miért csinálom, de azt tudtam,

hogy gyávának tartom őt.

Most azt gondolom, hogy neki is vannak csontvázai.

Egy piros lavórral mentem aludni szédelegve, és eldöntöttem,

hogy ez így nem mehet tovább. Nem tehetem tönkre magam,

vagy ha igen, legalább pontosan tudnom kell, hogy miért. De

erre a választ a mámorban sosem fogom megtudni, a

tompasággal nem jár éleslátás; muszáj máshogy kezelnem a

helyzetet. Úgyis most van száraz november, megnézem, mire

tud tanítani, hátha…

Másnap reggel az előző este pulton hagyott három üres

borosüveg kajánul vigyorgott rám. Én nem tudtam

visszavigyorogni. Biztos voltam benne, hogy máshol kell

keresnem a válaszokat, és lehetőleg olyan helyen, ahol az

általam nagyra becsült borban található fiatalságot megőrző

polifenolok helyét felváltják a midichloriánok.

A szakemberek egyöntetűen megállapodnak abban, hogy a

traumák kapcsolatokban tudnak gyógyulni, főként, ha ott is

keletkeztek. Újra meg kell tanulni bízni, hinni és szeretni.

Ezért is gondolom, hogyha valaki nem tud emberhez

kapcsolódni, akkor kapcsolódik ahhoz, amihez tud: szerekhez,

tárgyakhoz, külső dolgokhoz, akármihez. A trauma során az

önmagunkhoz való kapcsolódást is elveszítjük, és szerintem

azt a legfontosabb újra megtalálni. De én eddig csak a bort

leltem a meg nem oldott traumáim kezelésére, és az tüneti

kezelésnek is elég ócska volt.

Nulladik nap

A tegnap este után nem mondanám, hogy frissen ébredtem.

Még akkor sem, ha tulajdonképpen nagyon elaludtam, és

ettől nagyon megcsúszott az egész napom. Ráadásul kávé

sem volt itthon, muszáj volt kocsiba ülnöm, hogy vegyek.

Az első kihívás az ágyból való kikelés volt. Elfelejtettem, hogy

magam mellé tettem hányás esetére a lavórt, amibe

szerencsére nem hánytam bele, így nem is volt para, hogy

beleléptem.

Mondjuk a tükörképem előtt nem kellett volna elmennem.

Csak ugye mivel az én tükörképem, ezért nem az volt, hogy

lesben állt a tükörben, hogy frászt hozzon rám, hanem engem

tükrözött vissza, és sosem hittem volna, hogy ilyen

mennyiségű alkohol megfelelően szar hangulatban való

elfogyasztását követő velőtrázó sírás ilyen szép pingpong

labdákat helyez a szemem gödrébe.

Nem voltam szép látvány, de legalább a felpüffedt fejemen

kisimultak a ráncok.

A szemceruza nagy áldás, ha a felső szemhéj duzzanatát

akarjuk eltüntetni, de az a legfontosabb, hogy olyan vastagon

kell alkalmazni, mintha rögbi meccsre készülnél – csak ott

nem ide kenik a fekete csíkot.

Nagy nehezen összekapartam magam, és már előre elnézést

kértem a déli tárgyalás résztvevőitől, hogy késni fogok, és ezt

a késést az sem befolyásolja, hogy online megbeszélés lesz.

Kávé az kell és kész. Rengeteg dologból csinálunk napi

rituálét, csak éppen van, amit rossz szemmel néznek és van,

amit nem. A kávét pont nem.

Nem mondhattam az megbeszélés résztvevőinek, hogy

mocskosul bedzsambáztam szerelmi bánatomban tegnap

este, és még a kávéról sem gondoskodtam előre. Magam is

meglepődtem a tegnapi heves kirohanásomon, pedig azért

voltak már itt nagy szerelmi bánatok, meg olyan beteg sztorik,

hogy juj. Mondjuk a pasikkal sosem volt szerencsém, férfival

meg nem nagyon találkoztam. Ha igen, akkor az tuti foglalt

volt.

Autóba ülni másnaposan szépen szólva is kellemetlen,

őszintén szólva pedig életveszélyes és szar, egy cseppet sem

biztonságos érzés. De a kávé az kell! Be is szereztem, de olyan

mennyiséget, mintha háborúra készülnék.

Reggel, mielőtt megijedtem volna magamtól más is

megrémített.

A pulton hagytam a borosüvegeket. Mind a hármat. És bár

egyik sem volt teli, amikor rájuk vetettem magam, mégis

riasztó volt a látvány. Ez már mindig így lesz? Nem fogok tudni

megbirkózni több veszteséggel? Nem viselek el több bántást

és megalázást, csak így, ezzel a módszerrel, ha iszom? Mert ha

igen, akkor baromi nagy a baj, hiszen itt, ebben a világban

tapasztalatom szerint nagyon sok bántás és méltatlan helyzet

van.

Ráadásul gyorsan fejben kiszámoltam, hogyha ezt így

folytatom belevéve az eddigi átlagot, de mindenképpen

hozzáadva ezt, akkor egy havi konditerembérlet árát simán

képes vagyok elinni a személyi edzések árával együtt.

És akkor úgy döntöttem, hogy ezt itt most tényleg

befejeztem. Becsatlakozom a száraz novemberbe, és nem

iszom alkoholt.

Őszintén szólva könnyebbség, hogy esetemben csak félszáraz

novemberről lehet szó, mert két hét már letelt. Önismereti

utazásnak mindenképpen jó lesz. És ha már így van, akkor

miért ne írjam le a folyamatot, hátha kisül belőle valami

használható.

Nagy meglepetésemre sikerült időben becsatlakoznom az

online megbeszélésbe, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy

nem játszottam a kamera beállítással és a fényviszonyokkal,

hogy megnyerőbbnek tűnjek. Szerencsére a macskám is

besegített, aki fél percenként beleállt a kamera látóterébe.

Most az egyszer örültem ennek, és egyébként is ő egy

macska, azt csinál, amit akar.

Az a fél óra megbeszélés akkora koncentrációt kívánt, hogy ki

is merültem aznapra, képtelen voltam érdemben dolgozni.

Cserébe viszont megnéztem a Hét év Tibetben című filmet,

ami az elmúlt húsz évben feltételezhetően csak az én

figyelmem kerülte el. Nem mondom, hogy kár volt megnézni,

de azt igen, hogy úgy kiborultam azon, amit a buddhistákkal

művelnek, hogy úgy éreztem, erre innom kell. Ilyen

gonoszságot nem lehet elviselni. Miért kell békeszerető,

kedves embereket irtani és megtámadni, amikor ők teljesen

erőszakmentesek?! Elkeserítő. Minta minden gonosz az életet

akarná taposni és ölni.

Erről aztán eszembe jutott, hogy tavaly ősszel meg az

indiánok miatt sírtam, akiket Standing Rocknál támadtak meg

csak azért, mert az ivóvizüket védték abban a rezervátumban,

ahová azoknak a felmenői zárták őket, akik most őket verték.

Akkor is pont így reagáltam, és bánatomban ittam egyet. És

most is ezt tettem. De most inkább egy dupla csokis

karamellát. Nagy ötlet volt. Meg is beszéltem magammal,

hogy nem a dohányt tettem le, hanem a bort, szóval semmi

okom arra, hogy meghízzak. Nem mintha, akkor lenne.

Mondjuk ezt azért még fejben rendbe kell tennem. El is

mentem edzeni, ott elég jól helyre szoktak rázódni a

gondolatok bennem.

A nulladik nap jó volt. Bor nélkül aludtam el, és nagyon jót

aludtam. Igaz, hogy reggelre arrébb csúszott az ágy, és

beékelte magát a lamináltpadló résébe az egyik lábával, amit

alig tudtam kiszedni, de ettől még békés éjszakám volt. Még

akkor is, ha az öt centit arrébb csúszott ágy ténye nem ezt

igazolja.

Első nap

Ráadásul szombat. Egy beékelődött ággyal kora reggel… Ma

visszavittem az üvegeket. Mind a hármat. Azt hiszem, igazán

környezettudatos vagyok.

Azon kívül, hogy ételt készítettem magamnak és lézengtem

egész nap, meg nagyjából negyven percre bent felejtettem

magam a meditációban nem csináltam túl sokat. Látszólag!

Valójában nagyon sokat gondolkoztam, és elkezdtem írni ezt a

valamit, amit éppen most is gépelek rendes író módjára

asztalnál ülve. Az első két könyvet a kanapén kuporogva

laptopon írtam, ahogy a nulladikat is, amit csak a közeli

barátaim olvastak és sosem jelent meg sehol. Lehet, hogy

átolvasom egyszer, és ha még mindig szórakoztatónak

találom, akkor közzé teszem. Most jut eszembe, hogy annak is

egyik központi témája a pia. Lehet, hogy ez mindig ott volt az

életemben?

Ma megállapítottam, hogy tegnap elég penge voltam.

Pénteken már sokan isznak a hétvégét ünnepelve, mintha

ritkán jönne és nem hetente. Pedig azért, amikor bementem a

patikába a szokásos mosakodó krémemért – amit azért kell

használnom, mert az engem megverő figura kinyomta a

szilikont a mellemből a nyirokrendszerembe – és a cuccot egy

ötliteres vödörbe adták oda, akkor azért kicsit elkeseredtem,

hogy ez már életem végéig így marad, pedig nem

betegségtudatban élem az életem. Mindegy, ha továbbra is

ilyen nagy vödörbe adják, akkor nyáron tudok mibe

savanyúságot eltenni. Bár sose szoktam, de lehet, hogy Isten

így jelez, hogy talán kéne. Egyszer mondjuk kovászoltam

uborkát, ami olyan jó lett, hogy mindet felzabáltam egyedül,

majd a második próbálkozást elrohasztottam a napon, mert

valahol éppen ottrekedtünk hétvégét ünnepelni. Akkor még

bírtam a rövidet.

Arra a nagy mosakodó krémes vödörre nézve eszembe jutott

az a régi pillanatragasztó reklám, amikor a pasi demonstratív

összeragasztja az ujjait, majd kétségbeesetten néz a kamera

mellé vélhetően a stábra, hogy „gyerekek, akkor ez már

tényleg így marad?”. És igen. Vannak dolgok, amik már

tényleg úgy maradnak. Az ilyen dolgokról azt gondolom, hogy

ha már úgyse tudunk változtatni rajtuk, akkor tanuljunk meg

velük együtt élni. Vannak sebek, amik heget hagynak. Ezért

vettem májtisztító máriatövis kapszulát is, hogy legalább a

májamban ne maradjon heg.

Egész kellemes este van. A szomszédban barátságosan visít a

flex – mert ugye ha kertes házban laksz, akkor valamelyik

hülye szomszédod tuti gátlástalanul flexel a leglehetetlenebb

időpontokban is. Ha nincs ilyen szomszédod, akkor te vagy az

a hülye. Ennyi. Ezen sem fogunk tudni változtatni.

De valami csak van, amin lehet! És én egyre inkább abban

hiszek, hogy magunkon kell előbb változtatni, és attól fog

változni a világ.

Nekem például nincs flexem. Én ennyit tudok tenni a jó

szomszédi viszonyokért, és van, hogy csak ennyit is tehetünk.

Persze épp most hívtak borozgatós beszélgetős baráti

összejövetelre is, de nem mentem. Mondtam nekik, hogy

félszáraz november van. Szerintem a frászt hoztam rájuk.

Olyan jó lenne valami igazán jó, sohasem hallott bölcsességet

írni, de igazából már mindent elmondtak a világban a világról,

amit csak lehetett. Nincs új, csak a régiek meg nem fogadott

és mellőzött igazsága.

Emlékszem,

amikor

megvilágosodtam,

hogy

minden

mindennel összefügg, és hogy minden tulajdonképpen egy,

hogy mind-egy, és ezt akkora flashnek tartottam, hogy egyből

a tarkómra is tetováltattam az ősmagyar rovásírás kettős

keresztjét, az egyet.

Aztán még behatóbban kezdtem foglalkozni keleti tanokkal,

nagy gondolkozókkal, spirituális tanítók beszédeivel, és

rájöttem, hogy ezt ők már rég tudják. Érted? Én meg rohanok

tetováltatni, és úgy éreztem, hogy fölém nőtt egy fügefa,

amikor ezt megértettem. Ezek meg már rég tudják… Nincs új a

nap alatt, nincs…

Mondjuk azért nem mondanám, hogy nagy csalódás lett

volna, sőt, örülök, hogy ez valódi megértés lett, nem pedig

valahol tanult, de magamévá nem tett igazság. Így ha nem is

nőtt fölém fügefa, mégiscsak az én igazságom is lett, ami

valóban gyökerestől megfordított bennem mindent, ami még

maradt a régi elavult, de koránt sem ősrégi gondolkozásból.

Mert ez az igazi ősrégi igazság: mind-egy. Szóval mindegy…

Mostanában sokat hallgatok buddhista mantrákat, meditációs

zenéket. Régebben, mint mióta rájöttem, hogy nem kéne

vedelnem. Mi van, ha ezek tényleg működnek, és pont ezek

miatt akarok változtatni és jobbá lenni?

Annyira komolyan gondolom ezt, hogy mindenki egy, hogy

már akkor sem akarok másnak rosszat, ha ellenem tett és

megérdemelné. De ki az, aki eldönti, hogy mit érdemlünk

meg? Ha én másnak rosszat akarok, akkor azzal magamnak

ártok, mert ami körbe jön, az körbe megy. Nincs különbség.

Nekem nem lehet attól jobb, ha másnak rosszabb.

Ugyanakkor az is nagyon érdekes, hogy sokszor attól tudtam

összeszedni magam, hogy az én életemnél sokkal

rosszabbakat láttam. Nem káröröm volt bennem, hanem

mélységes együttérzés és szomorúság. Azt pontosan tudtam,

hogy én hogyan érzem magam, és ahhoz mértem, hogy a

másiknak milyen nehéz lehet. Nem tudtam többé sajnálni

magam semmiért, csak igen rövid ideig, vagy még addig sem.

Nem azért, mert nem volt önmagammal szemben

együttérzésem, hanem azért, mert más nehezebb helyzetben

volt erősebb és ez példát mutatott.

A sajnálat szót nem szeretem. Kihallok belőle valami fentről

lefele viszonyt, különbségtételt, hogy nekem jobb, mint

neked. Ezért szeretem jobban az együttérzés szót, mert az

kifejezőbb és tisztább. Együtt érezni valakivel szolidaritás,

bajtársiasság, közösségvállalás, együtt létezés. A részvét is

szép szó, mert azt jelenti, hogy részt veszel a másik életéből,

érzéséből, fájdalmából – osztozol vele, és az osztott terhet

könnyebb vinni.

Nagy ereje van a szavaknak, és mi elfelejtettünk jól

fogalmazni. A szavakkal ölni is lehet és feltámasztani is.

Volt idő, amikor azt hittem, hogy csak egy pohár bor mellett

lehet nagyokat gondolni, de ez a hitem megdőlni látszik most.

Ettől függetlenül ne vegyük még el a bortól az igazságot, mert

azért a borból is kiittam pár okosságot már.

Nem csak az a furcsa ma este, hogy rendes asztali gépen,

normális székben ülve írok, mint egy komoly író, hanem az is,

hogy már későre jár, és semmi különbséget nem érzek abban,

hogy most teát ittam meg vizet, máskor meg bort. Ez éjszaka

még szerintem megbosszulja magát, mert alsó hangon négy

liter víz és másfél liter tea bennem van, amit szerintem

képtelen lesz tárolni a húgyhólyagom egész éjjel.

Még 13 nap van hátra a félszáraz novemberemből. Elég

árulkodó, hogy már az első napon leszámolom előre – most

lebuktam önmagam előtt.

A nulladik nap is lehetne első, és akkor jobban hangzana ez az

egész, de pontosan csak és kizárólag egy nappal. Az meg mit

számít? A nulladiknak nevezett első nap reggelén úgyis volt

szerintem a véremben még alkohol bőven. Sőt, lehet, hogy az

elmúlt időszakban több alkohol volt az ereimben, mint

alkoholmentes vér. Mindegy a napok száma, úgyis az út

számít.

Második nap

Állítólag 21 nap kell ahhoz, hogy egy szokás kialakuljon. Lehet,

hogy ki kéne tolni ezt az egészet legalább egy félszáraz

decemberig.

Nincs könnyű napom és még alig múlt délután fél három.

Örülhetnék is, mert ma reggelre az ágy csak három centit

mozdult el, és csak félig ékelődött be a padlóba. Fogalmam

sincs mit művelhetek éjszaka egyedül az ágyban, ha soha nem

látott módon így mozog alattam, de szerintem nem lehet

olyan nyugodt az álmom, ha csúszkál alattam az ágy.

Döglött varjúval álmodtam. Próbáltam utána nézni, hogy ez

mit jelenthet, de sokat nem tudtam kihámozni. Talán változás

vagy egy ideának az elengedése. Majd kiderül.

Hiszek az álmokban. Meggyőződésem, hogy a pszichénk

mélyéről hoz üzenetet.

Megfigyeltem, hogyha az autómmal álmodok, az mindig

engem jelképez. Bármi történik álmomban az autómmal, én

vagyok az autó és rám vonatkozik az álom. Legutóbb, amikor

vele álmodtam, egy kert végébe volt dobva és félig befedte a

kavics. Egy barátom segített kiásni.

Most is úgy érzem magam, mint akit a kert végében akartak

elásni hideg kövek közé, és érdekes, hogy az a barátom, aki

álmomban segített kiásni az autót, az most tényleg segít, hogy

ne temessem el magam. Pedig nem mond sokat, csak éppen

annyit, amitől abbahagyom a pityergést. De ez is elég. Néha

nem kell sok szó.

Furcsa utazás ez önmagam felé. Letettem a kezemből az

egyetlen dolgot, amiben valamennyire oldani tudtam a

szorongásaim. Most bor nélkül itt van az összes körülöttem,

és bámuljuk egymást, meg néha rám ijesztenek és én abban

bízom, hogy megbarátkozunk egymással, ha már szabadulni

nem tudok tőlük.

Olyan ez, mint a hétfejű sárkány, aminek le akarod vágni az

összes fejét, de mire az utolsót lenyisszantod, addigra kinő az

első, amit lehasítottál. Ádáz küzdelem, véget nem érő.

A mese azt mondja, hogy a sárkányokat néha meg kell

szelídíteni, és maguk fogják elmondani a gyenge pontjukat,

aminek ismeretében le lehet győzni őket. Hát az én

sárkányom még nem beszél, csak ijesztget.

Könnyebb lenne most a szokott módszert alkalmazni, de úgy

tűnik, hogy az semmit nem oldott meg eddig, így

rákényszerülök egy másik megoldás keresésére, és nagyon

remélem, hogy ez lesz az.

Nem mondom, hogy nem tartok attól, hogy becsavarodok. De

nem a bor hiánya miatt, mert semmi különbséget nem érzek

még mindig, sőt, meglepődve tapasztaltam, hogy a reggeli

kótyagosságnak semmi köze az előző este elfogyasztott

bornak, mert a teától meg a víztől is ugyanúgy éreztem

magam ma reggel. Ja! Éjjel volt egy jó hosszú pisiszünet –

mondtam, hogy nem fogja bírni a hólyagom a sok folyadékot.

Most itthon ülök egyedül, egy hatalmas láthatatlan, de jól

érezhető

hétfejű

sárkány

társaságában

és

kellő

ürességérzéssel szemlélem, hogy mi lesz ebből.

A mai sírás megvolt már, és lehet, hogy lesz is még. Valahol nagyon mélyen vannak bennem további be nem gyógyult

sebek, amik talán soha nem jöttek volna elő, ha nem adok

bizalmat újra a másik nemnek. Nem bánom, csak bánt. Nem

sajnálom, de nem esik jól a megbántottság érzése.

Azon gondolkodom, hogy vajon ő bántott meg, vagy már én

bántom magamat? Vagy valami lakik még bennem, ami bánt?

Mi van, ha az a hétfejű sárkány bennem lakott eddig is, csak

most ébredt fel? Jó az nekem, hogy felébredt, vagy jobb lett

volna, ha örökre alszik? Nem hiszem, hogy alvó sárkányokkal

létezni olyan biztonságos dolog lenne. Már amennyiben

egyáltalán létezik olyan, hogy biztonság.

Fura egy sárkány ez. Néha olyan bágyadtan néz, mint aki

maga sem akart megszületni bennem. De most itt vagyunk

kettesben önmagamban, és nem tudunk mit kezdeni

egymással.

Amíg borral itattam magam a jelenlétében, addig nem volt

bágyadt, sem unott. Most ő sem tudja, mit kezdjen velem, és

én sem, hogy én mit kezdjek vele. Lehet, hogy csak hagyni

kéne, mint egy berepült bogarat a lakásban, ami elbújik

előled, ha ki akarod rakni. Nem látod, de tudod, hogy ott van.

Ez a sárkány is néha elbújik, de én tudom, hogy attól még itt

van.

Tiszta hülye vagyok, hogy pont most akarok kezdeni ezzel a

döggel valamit, amikor a leggyengébbnek érzem magam.

Veszélyes humán kísérletnek érzem ezt, és nem tudom, hogy

jövök ki belőle.

Legrosszabb esetben a további naplózást bor mellett

folytatom.

De mi van, ha a sárkányomat a bor és a gyávaságom tartja

életben?

Szerencsére váratlanul bejelentkeztek a lányomék, így egy kis

ideig

nem voltam egyedül a sárkánnyal. Mondjuk ők nem látták a

sárkányt, csak mondtam nekik, hogy van itt egy hétfejű. Azt

hitték ittam, vagy becuccoztam valamit azért mondom ezt, de

kijelentettem, hogy semmi ilyesmi nem történt. Vagy tényleg

azt gondolták, hogy akkor inkább innom kéne, vagy csak én

akartam ezt látni a szemükben, nem tudom, de bejelentésem

után viszonylag korán távoztak.

Már unom a teát. Tuti megint felkelek éjjel pisilni. Mondjuk ez

jó, mert az rosszabb lenne, ha nem kelnék fel és úgy pisilnék.

Az önpusztításnak sok módja van, így most beiszok egy

Csalavarázs teát, aminek emésztésserkentő hatása van.

Beszarás lesz a reggel is, úgy érzem. Kíváncsi vagyok, holnap

reggel hány centit mozgatom ki az ágyat a helyéről.

Harmadik nap

Mégsem keltem fel éjszaka, viszont egész éjjel azt álmodtam,

hogy egy kertünkben tartott rock fesztiválon vagyok ahol

nyitott budiajtónál kellett pisilnem használt vécépapírhalmok

között, és mindenki kényszerét érezte, hogy üdvözöljön, míg a

vécén ülök. Ez álmomban olyan szorongással töltött el, hogy a

takarómat markolásztam miközben már rég nem létező rock

zenekarok zúztak a nyilvános vécével szembeni színpadon,

aminek látványvilágát ürítés közben is élvezhettem és a

hangerő rázta alattam a klotyót.

Nem tudom, mit jelenthet ez az álom, de szerintem nem is

akarom tudni.

Az ágy három centit mozdult el éjjel. Kicsit aggasztott, hogy

tényleg ilyen hánykolódva aludnék, mert pihentséget és

frissességet tekintve semmivel nem alszom máshogy, mint

beborozva. Sőt, tulajdonképpen a bormentes életem

semmiben nem különbözik a boros ámokfutásomtól.

Leszámítva a bort persze.

Régebben elég komoly alvásproblémáim voltak. Volt idő,

amikor azt hittem, soha nem múlnak el a rémálmok és az

éjjeli felriadások. Ezért nagyon hálás vagyok a nyugodt

éjszakákért, de ez az ágymozgás nagyon zavart, főleg, hogy

hétfejű sárkányt vizionálok, meg amúgy is nyitott vagyok

minden hülyeségre, szóval nem álltam messze attól, hogy

ördögűzőt hívjak. Mert hogyan lehet az, hogy eddig nem

mozgott el az ágy, és mióta elhatároztam ezt az utazást

önmagamba, azóta centikkel van arrébb reggelre?

A nyitottságom persze nem azt jelenti, hogy minden

hülyeséget el is hiszek, így azért csak benéztem már az ágy

lába alá, hogy esetleg ott csöpög ki az izzadságom éjjel, vagy

csapolódik ki rólam a zsír, vagy a macska odahányt és azon

csúszkál, de nem. Semmi ilyesmi nem volt. Viszont hiányzott

az ágylába alól a csúszásgátló gumi, amit szétrágott a macska.

Szóval azt hiszem, ez lehet a probléma. Tettem alá másikat.

Ha holnap nem lesz ágymozgás, akkor ez volt a baj. Ha lesz,

akkor ördögűzőt hívok.

Amikor ide költöztem a bántalmazótól, akkor gyötörtek

nagyon az éjszakák. Az ember nem is hinné, hogy milyen

mélyre tud ütni benne a másik. Hosszú hónapokba telt, mire

elmúltak ezek a poszttraumás tünetek, és nagyon kellett

akarnom, hogy ne törődjek ebbe bele, és nagyon kellett

dolgoznom azon is, hogy ne menjen végleg tönkre az életem.

Mondjuk ezt elég jól össze is hoztam eddig, és ma már hálával

fekszem le aludni és mindig örömmel ébredek.

Érdekes, hogy a trauma hatása alatt inkább meghalni akartam

volna, mint szenvedni, de ma már azt gondolom, hogy az a

sok szenvedés színezte ilyen szépre a világot és tanított meg

értékelni a jót, amit meg lehet találni benne.

Ahogy Eckhart Tolle spirituális tanító mondja: a szenvedés

addig szükséges, míg rá nem jössz, hogy szükségtelen. Van az

a pont, amikor rájössz. Ma ismét rájöttem.

Megkértek, hogy hozzak el egy kisebb súlyú cuccot

valahonnan, ami alig pár kiló. Kértek, megtettem. Ahogy a

kezembe kaptam, egyből átvillant rajtam Einstein relativitás

elmélete, mert egyáltalán nem volt könnyű, sőt, rohadt nehéz

volt, és alsó hangon vagy fél négyzetméter. Egyben, nem

kiterítve. De nem csüggedtem, mit nekem tömegközlekedés,

úgyis a határaimat vizsgálgatom, viszem. Vittem is vagy

másfél métert, aztán levertem vele egy járókelőt, felakadtam

vele a lépcsőkön, felküzdöttem magam a metróra, ott

felborítottam, mindenki összerezzent. Szerintem azt hitték

valami terrorista vagyok. Metróról le (mert ugye miért is ne

zárnák le egy jó nagy szakaszon három évre a földalatti

közlekedést), pótló villamosra felestem – igen fel, mert felfele

is lehet esni – aztán onnan leszállítottak mindenkit, mert

összeomlott a közlekedés. Na és ez volt az a pont, amikor régi

énem sírva fakadt volna és elküldte volna a megbízót a

francba, de mostani énem nem így tett. Mondjuk az tény,

hogy átfutott a fejemen, hogy ilyen traumára csak egy fröccs

lehet a gyógyír, de eszembe jutott, hogy éppen küldetésben

vagyok sárkányügyben, így más megoldást kell találni.

Így aztán megadóan levonszoltam magam a villamosról a

fekete vászonba csomagolt sírkőnagyságú és súlyú szajréval

és egyszerűen félreálltam. Letámasztottam magam mellé a

szállítmányt, és csak álltam. Körülöttem mindenki anyázott,

idegeskedett, szidta a tömegközlekedést – én meg csak ott

álltam, mint akinek ez a dolga, mint egy tereptárgy, ami nem

mozdul. Eközben befelé néztem, és vizsgáltam az érzéseim,

hogy mekkora most a méreg bennem, mennyire fáj a vállam,

mennyire vagyok ideges – és mire ezeket az érzéseket mind

megvizsgáltam, addigra eltűntek. Végig gondoltam, hogy a

méreg nekem árt, így jobb elengednem, mert a körülmények

ugyanazok maradnak. A vállam fájt már súly alatt máskor is,

és az is elmúlt, tehát nyilván ez is el fog múlni, és ez

enyhüléssel fog kezdődni. Az idegesség megint csak nekem

árt, magánügyem még akkor is, ha más az okozója – így azt is

elengedtem. Persze ettől a csomag nem lett könnyebb, de én

már könnyebb voltam.

A probléma ott köszönt be ismét, hogy ezt a csomagot holnap

tovább kell vinnem, és utána vissza is kell hoznom. Aki

megkért erre a műveletre csak annyit mondott, hogy bocs,

rosszul tippeltem meg a súlyt. Az érdekes az volt, hogy nem

mondtam neki még annyit se, hogy vazze.

Megkérdeztem magamtól, hogy mit lehet kezdeni ezzel a

helyzettel, hol tudok belőle jót kiszedni?

Aztán rájöttem, hogy a helyzetből nem tudok jót kivenni, így a

csomagból vettem ki vagy négy kiló általam feleslegesnek hitt

súlyt, ami nélkül ugyanúgy funkcionálhat a dolog, így a helyzet

is jobb lett. Szerintem elég jól helytálltam. Holnap meg majd

az is kiderül, hogy a szállítmány hogy áll meg a kivett

tartozékok nélkül.

Negyedik nap

Az ágy nem mozdult el egy centit sem. Úgy látszik, csak a

csúszásgátló gumi hiánya volt, mégsem kell ördögűzőt hívni.

Most azt gondolom, hogy kicsit túlparáztam ezt az

ágycsúszkálást.

Érdekes, hogy a macskának semmi baja a megevett gumitól,

bár az étvágya jelentősen megnőtt. Ezen az összefüggésen

nem fogok agyalni, hátha semmi köze nincs ennek se

egymáshoz, mint az ágycsúszkálásnak a bornemiváshoz.

Mondjuk alapból elég furcsa ez a macska, és nem nálam lett

az, hanem már így került ide. Ha jobban belegondolok,

tényleg nem kell agyalnom az étvágya növekedése és az általa

megzabált dolgok összefüggésein, mert a chilis lecsót és a

mustárt is megeszi. Ha pontosabban akarok fogalmazni

mindent megeszik, amit én is. Bár csúszásgátlót még nem

ettem, azt nem tőlem látta.

A szállítmány amúgy helyt állt a kivett alkatrészei nélkül is, de

azért utazás közben ismét végigvertem vele a várost,

bármennyire is figyeltem másokra. Megint az én felmenőimet

szidták, főleg anyámat.

Sokat gondolkoztam már azon, hogy miért a másik anyját

szidjuk, miért nem az apját.

Kezdek rájönni, hogy nem is vagyok alkoholista, sőt, talán

sosem voltam az, csak kerestem a kapcsolódást, a bondingot.

Most a teával vagyok bondigban. És egyre keményebben

tolom! Már citromot is rakok bele, nem csak úgy üresen

iszom. Ha jön hozzá cukor is, akkor megyek az addiktológiára.

Persze nyilván hülyének néznének, mert ez elvileg nem káros,

de kérdezem én mi a károsabb? A kapcsolódás hiánya, vagy az

egészségkárosító szerek? Károsodik-e az egészség, ha nincs

kapcsolódás? És ártanak-e a szerek, ha van kapcsolódás?

Kellenek szerek egyáltalán, ha van kapcsolódás?

Mindentől függetlenül nem sajnálom ezt a magamon

folytatott humán kísérletet, mert tény, hogy nagyon nagy ára

van annak, ha valaki tabukat döntöget, meg sztereotípiákat

bontogat. Az elmúlt négy évem szinte másról sem szólt. Sőt,

csak erről szólt. És valószínűleg ez így is marad.

Az ember teljesen normális válasza a trauma után, hogy hülye

dolgokat csinál, vagy nem csinál. Nagyon sok szerfüggő azért

az, mert nem tud visszakapcsolódni se magához, se a

világhoz. Én ettől ijedtem meg, hogy talán eddig tartottam

magam, és most puff, engem is utolér, amibe más már

belehalt.

Döbbenetes felismerés volt, hogy ismét beintegetett a PTSD,

és tudtam, hogy ezt most nagyon komolyan kell vennem.

Egy éve nem vettem komolyan. Majdnem fél évig szenvedtem

miatta. Látszólag a semmiből jött, pedig ott lapult a lelkem

sebzett mélyén akkor is ezzel a hétfejű döggel együtt.

Egyesek úgy értelmezik az ördög szót, hogy az egy őr-dög, aki

olyan határoknál strázsál, amin veszélyes átmenni, és

tulajdonképpen semmi rosszat nem akar. Ha belegondolok

ebbe a Luciferes sztoriba a fényhordozásával, meg a jing-

jangba, meg a nincs fekete fehér nélkül és egyéb ilyen

közhelyekbe, akkor lehet, hogy igaz.

Amikor egy éve nem vettem komolyan ezt a PTSD dolgot

(mert ugye mire is vettem volna, amikor már olyan frankó kis

interjúkat adtam, meg minden), bementem dolgozni az

irodába, és minden előjel nélkül iszonyatosan rosszul kezdtem

érezni magam. Valahogy elcsúszott a világ a szemem előtt, és

olyan volt, mintha a lelkem két méterrel odébb ült volna. Ez

nagyon tipikus reakció a trauma átélése közben; disszociálsz

és egyszerűen leválasztod magad a történésekről, kivonod

magad a helyzetből azért, hogy életbe tudj maradni. De itt

most nem volt közvetlen történt trauma.

A vége az lett, hogy mentőt hívtak, mert minél jobban

próbáltak nyugtatni, én annál feszültebb lettem, szédültem,

nem tudtam egyenesen járni segítség nélkül, és elkezdtem

hiperventillálni. Oké, mondjuk a hiperventillálást akkor toltam

ezerrel, amikor a vérnyomásomat mérték és félpercenként

beközölték, hogy hol tartok. Persze a vérnyomásom egyre

magasabb lett minden számadat után, és valahol kétszázhúsz

felett már észre sem vettem és magam mögött hagytam a

valóságot levegő után kapkodva.

Komolyan mondom, hogy onnantól cirka fél évre kapituláltam

a normális tudatállapotból. Gyorsan lediagnosztizáltak

vegetatív neurózissal (mai divatos nevén pánikbetegséggel),

majd depressziós magatartászavarral. Ebbe én annyira nem

akartam beletörődni, így kerestem egy kognitív terapeutát,

aki szerintem még traumatizáltabb és szétcsúszottabb volt,

mint én, és kétszer egymás után elfelejtette a terápiát is,

szóval kirúgtam. Búcsúzóul lediagnosztizált borderline

megbetegedéssel.

Ez már olyan szép csokor volt az orvosoktól kezemben, hogy

úgy döntöttem, komolyabban veszem saját magam és a

lelkemet, nem fogok nyugtatókon és antidepresszánsokon

élni csak azért, mert az jó tünetenyhítő és nem mellékesen

dagassza a gyógyszergyárak zsebét, engem meg közben

nyáladzó zombivá tesz.

Igazából sosem hittem a nyugati orvoslásban és ezzel

párhuzamosan jártam alternatív kezelésre is, ami elég jól

szinten tartott ahhoz, hogy létezni tudjak, de ahhoz nem,

hogy megszűnjön a probléma.

El lehet éldegélni mások energiájából, de hosszú távon ez

nem jó. Meg kell mindenkinek keresnie a Forrást, ahonnan

energiához juthat. Ez az út engem sem került el.

Az alternatív eszközökkel dolgozó terapeuta sokszor mondta,

hogy meg kéne tanulnom meditálni, de én valahogy mindig

úgy voltam vele, hogy kitekert helyzetben ülni órákig és

semmire nem gondolni tök nagy marhaság. Persze ezt nem

mondtam neki, csak akkor, amikor rákérdezett, hogy

tulajdonképpen én hogyan képzelem ezt a meditálós dolgot.

Mondtam neki, hogy úgy, mint egy zsák krumplit a

zöldségesnél a sarokban. Ott van, és nem csinál semmit.

Ő felvilágosított, hogy a meditáció az elme kiürítése, és nem

kell kitekert pózokban ülni órákig, bármikor bárhol bármeddig

lehet meditálni. Elmondta, hogy a meditáció elősegíti az

energiaáramlást, amire azért felkaptam a fejem, mert addig

csak az tartott életben, hogy tudtam, mikor megyek megint

hozzá, és úgy osztottam be az energiáimat, hogy épp addig

tartson ki, amíg újabb löketet nem kapok.

Sima légző gyakorlatokkal kezdtem, és ma már nagyon bent

tudom felejteni magam a meditációban. Persze kell

gyakorolni sokat, és van, hogy bele telik egy kis időbe, míg

végül tényleg csend lesz az elmében és csak a jelen pillanat

van – az is időtlenül. Amit akkor hülyeségnek tartottam, ma

már napi szinten igénylem. Reggelente én vagyok az a zsák

krumpli, akit még az sem zökkent ki, ha a macskája harapdálja

meditáció közben, pedig az azért nagy kihívás, de már ezt is ki

tudom pipálni. Néha, amikor jó fej, bemászik az ölembe, míg

meditálok és dorombol. Szerintem akkor csapolja az energiát

a randalírozáshoz.

Nem könnyű dolog a traumafeldolgozás. Én még

szerencsének mondhatom magam, mert szinte egyből

reagáltam rá, alig pár hónap telt el; de szomorúsággal tölt el,

amikor évtizedekre elásott bántások sebei szakadnak fel a

szemem láttára másokban. Azt mondják, minél régebbi a

trauma, annál hosszabb a gyógyulás ideje. Nem lehet

általánosítani, de ha bennem egy trauma négy év után is

előjön úgy, hogy nagyon sokat tettem magamért, akkor mi

lehet azokkal, akiknél nem volt segítő kéz, amibe

kapaszkodjanak? És ha van is aki segít, akkor is nekünk

magunknak kell megtenni mindent magunkért. De

legyengített állapotban, szégyenben és félelemben hogyan?

Mindenképpen kell segítség, kapcsolódás. És itt jön a képbe

az, hogyha nem tudunk senkihez kapcsolódni, akkor nyúlunk

szerekhez. Ezért is jelent megoldást a meditáció, mert ott

kapcsolódunk valamihez, ami rajtunk kívül áll, de mégis

bennünk van, sehol sincs és mindenütt ott van.

Nem fogom én már sosem kikerülni ezt a bántás témát, de

nem is akarom. Egyfajta küldetéstudatom alakult ki ezzel

kapcsolatban.

Miközben írom a napi eseményeket, folyamatosan kapok

üzeneteket. A legtöbbjük bántásról szól. Ötvenegy évre

elásott, napokban felszakadt traumás emlékbetörés egy

nőtől, akit hat éves korában szexuálisan abuzált a család

barátja. Mit lehet erre mondani? Fél évszázadnyi megkövült

bántás, ami az egész életére rányomta bélyegét és meg is

lopta őt.

Vagy arra mit lehet mondani, amikor a bántalmazó apa a fél

éves kisfiát kihajítja az emeletről?

Mennyi gonoszság van ebben a világban…

Régebben ezekkel úgy voltam, „mint a költő, ki visszatérve

falujába szótlanul ül pohár bora előtt”. Én is csak ültem a

pohár borom előtt, és nem voltak szavaim, csak olyan erős

érzéseim,

amik

szinte

már

tompák.

Fájdalom,

elkeseredettség, düh – és a tehetetlenség kínzó érzése.

Még ma is megviselnek az ilyen történetek. Ezeket nem lehet

megszokni, és tudomásul venni is nehéz. Pedig mennyi, de

mennyi gonoszság közt élünk.

Tudom, hogy nehéz elfogadni, mert ha kimondjuk ezt a tényt,

akkor az egész hitrendszerünket dobhatjuk a kukákba,

elvesztjük az illúziónkat, meg kell változtatni a szokásainkat,

és az egész biztonságosnak hitt világunk egyszerre a feje

tetejére állna, és már semmi nem lenne olyan, mint annak

előtte, és ki tudja, hogy milyen lenne utána.

Ötödik nap

Ma igazán minden okom meg lenne arra, hogy igyak valami

alkoholtartalmút. Mondjuk bort, mert mást eddig sem ittam.

Leszámítva a Tátra teát, amitől lehánytam a hátam, de az már

régebben volt.

Tegnap mocskosul megfáztam, gondoltam is, hogy egy jó

forralt bor elejét venné a náthának, de éppen a

komfortzónám határait vizsgálgattam, szóval maradt a

gyömbéres tea. Valahogy az nem volt olyan hatékony, mert

reggel úgy keltem, mint aki másnapos.

Ahhoz nem kell nagy logika, hogy a teától nem lesz senki

másnapos, és valószínűleg ezért nem is foglalkoznának ezzel

az addiktológián még akkor sem, ha cukrosan issza az ember –

szóval ez bizony meghűlés, nem lehet más.

Nagyon jó vagyok egyébként öndiagnosztizálásban, rengeteg

borzasztó betegséget beképzeltem már magamnak. A

legutolsó az agyhártyagyulladás volt, de mire azt

diagnosztizáltam magamon, addigra már nem voltak tünetek

hozzá, szóval értelmetlennek tűnt utólag belehalni.

Nagyon hiszek az energiákban, a csakrák működésében, így a

ma reggeli meditációm középpontjában az egészség állt. Úgy

voltam vele, hogyha meditálás után is szarul vagyok, akkor

bedobok egy kemikáliát, ahogy általában az emberek szoktak

ilyenkor tenni, de érdekes módon sokkal jobban lettem, így

zavartalanul folytattam a napi tevékenységem.

Este elmentem edzeni, és valami kráterben levertem a kocsim

spojlerét, amit sötétben egyedül nem tudtam visszarakni,

viszont nagy kedvem támadt meginni egy fröccsöt erre a

szomorú eseményre való hivatkozással. De akkor eszembe

jutott a mai nap felismerése!

Ma rájöttem, hogy tényleg nem vagyok alkoholista! Pedig

hogy meg voltam ettől ijedve, ezért is kezdtem a félszáraz

novembert. De biztosan nem vagyok az! Ez csodás!

Pont abba a boltba mentem be, ahol az egyik kedvenc borom

van, és teljesen meglepődtem a pénztárnál, hogy a boros polc

felé sem néztem. Furcsa is volt, hogy sokkal kevesebbet

fizetek. A távozásom előtt azért még rákacsintottam a

borokra, jelezvén, hogy bocsi, most projektben vagyok, és az

is lehet, hogy sose jöttök többé velem haza. Szerintem azóta

is savanyodik bennük a szőlő, de jelenleg nem tudom, hogy mi

lesz az utam vége.

Hazafelé azon elmélkedtem, hogy Magyarországnak indulnia

kéne valami EU-s patchwork versenyen a közútjaival.

Szerintem nincs az a kézzel készített patchwork takaró, ami

felvenné a versenyt ezekkel az utakkal még akkor sem, ha a

világ legédesebb nagymamája varrja bele még a szívét is. Ha

lenne ilyen pénzdíjas verseny, akkor az kihúzna minket a

szarból államadóssággal és ellopott közvagyonokkal együtt.

Ihattam volna azért is, mert ma kaptam kézhez a másodfokú

bíróság

határozatát,

melyben

az

ellenem

indított

hazugságokra épített polgári pert négy év után véglegesen

megnyertem. Na, ez azért már valami! Igazi ünnepelni való

dolog. Erre mikor van nálam szesztilalom? Hát most…

Mindegy, a rooibos tea is megteszi. De tisztán iszom ám, mert

az ünnepi bort is tisztán innám erre a hírre.

Négy év folyamatos küzdelem van mögöttem, amiből több

mint hármat egyedül vittem a bíróságon, pár havonta

szemben ülve a bántalmazómmal, aki az ügyvédje mellett

gúnyosan vigyorgott. Én meg vele szemben egy szál magam. A

Bántalmazottak igazsága könyvem már kész volt, de olvasva

mások aktáit már rájöttem a fájdalmas igazságra: ha nincs

pénzed, nincs jogod sem.

Nem vagy jogképes, hiába mondja ki az alaptörvény – akkor is

fel kell bérelned egy ügyvédet, mert ők azok, akiknek a

törvények bikkfanyelve beszél, és ők azok, akik ráülnek a

jogszolgáltatásra. Az ő szavuk számít, a tied nem. Így az utolsó

tárgyalásra megbíztam egy ügyvédet, aki még aznap meg is

nyerte első fokon azt, pedig nem mondott többet, mint én

annyi éven át, csak mellé tett egy kúriadöntést és a doktori

címét. Megvettem a jogképességemet, kifizettem az

ügyvédet, egyből komolyabban is vettek.

Az ítélethirdetésnél fordult a kocka: most mellettem ült

ügyvéd, és a felperes volt egyedül. Azt hiszem, az

univerzumnak van egy sajátos szarkazmusa.

Egy bántalmazó sem fog felelősséget vállalni a tetteiért, így

teljesen egyértelmű volt, hogy másodfokra viszi az ügyet, de

ettől még megélni nagyon rossz volt. Még akkor is, ha másnak

biztos azt mondtam volna, hogy számítson erre és még

rágalmazási perre is – de valahogy az ember úgy van

összerakva, hogyha tud is igazságokat, a kellemetlenebbekre

szeretni azt hinni, hogy rá nem vonatkoznak. Ő ment is

másodfokra, és még be is perelt rágalmazásért. Hát ilyenek

ezek…

Jó lenne, ha mindenki ismerné a bántalmazók egyébként

rettenetesen szegényes és egyszerű gondolkozását, mert

akkor nem tudnának hadjáratszerűen letarolni bárkit. Nem

terhelnék a bíróságokat a hülye pereikkel, nem árthatnának

tovább és nem lophatnák mások életének drága idejét.

Most annyi érzés kavarog bennem, hogy jobbnak látom csak

úgy egyszerűen elengedni.

Amikor elolvastam a határozat elejét, ahol az ítéletet rögzítik,

nagyon mélyről jövő zokogás tört ki belőlem. Az a fajta, amit

nem lehet csak úgy ülve, vagy állva csinálni, hanem térdre kell

borulni hozzá. És én térdre is borultam. Hosszú percekig csak

zokogtam és zokogtam. Szinte fulladásig. Mintha az a

fojtogató érzés jött volna ki a könnyekkel, ami négy évig

nyomott. Nyomta a mellkasom, ahol a bántalmazóm

rátenyerelve kinyomta a szilikont – nyomta a szívem, ami fájt

a többi bántalmazottért – nyomta a torkom, amivel beszéltem

értük. Azt a torkot, ami annyi bort lenyelt az elviselhetetlen

gonoszságok hallatán, amit nem volt kivel kibeszélni. Mert

bárkivel beszéltem, soha nem mondtam el teljes egészében,

amit velem megosztottak. Ha beszéltem, mindig figyeltem,

hogy ne derüljön ki, kiről van szó. Tisztelem ezeknek az

embereknek a bizalmát, de nyomott a sorsuk engem is, ahogy

megosztották azt velem. Nekem nem volt olyan nehéz, mint

nekik, akik elszenvedték, de szenvedtem velük én is. Ők

könnyebbek lettek valamivel, de én tudtam akkor is és most

is, hogy az igazi munkát nekik kell elvégezniük, ahogy nekem

is el kell végeznem.

Sok ember elkopott mellőlem, mert nem értették, miért

csinálom azt, amit. Nem értették, miért beszélek, miért írok

erről. De azt hiszem, hogy aki egyszer meglátta a gonoszságot

és a szenvedést, azt vagy megnémul, vagy tudomást se vesz

róla, vagy olyan lesz, mint Buddha, aki egészen addig jól volt,

míg meg nem látta a szenvedést a világban.

Jó lenne buddhává válni. Bár az esélyeim jók, mert meditálni

legalább már megtanultam. Nem mintha ebből állna a

buddhizmus, de kezdetnek nem rossz.

Eszembe jutott a sárkány. Nem hiszem, hogy levágtam volna

egy fejét is azzal, hogy teázom, de mintha elárult volna

valamit magáról a teátrális sírásom közben. Az egyik feje kezd

összemenni, és közben azt mondja, hogy „tanulj meg kilépni a

szokásaidból, mert a szokás a probléma”.

Szokásom szerint most sírva vigadnék egy üveg borral, de

nem azt teszem. És ettől se nem jobb, se nem rosszabb

nekem. Ugyanaz. És én is ugyanaz vagyok. Itt van bennem az a

valaki, aki kitartott minden nehézség ellenére, aki soha többé

nem fogja be a száját, ha bántást lát.

Mindenkiben ott van az a valaki, aki lényének a legjava, a self,

a legfelsőbb én, meg ilyesmiknek szokták nevezni. Én nem

tudom pontosan, hogy mi a neve, de azt tudom, hogy ott van

bennem és ő akkor is állt, amikor én összerogytam. Hogy ő

volt az, aki átvitt a szakadék felett, amikor annak szélén

elveszve láttam a hitemet, és szintén ő volt az, aki

megmutatta, hogy nem is veszett el a hitem, csak más szintre

lépett és erősebb lett.

Ha most szokás szerint alkohollal ünnepelnék, mint ahogy

azok is szoktak, akik egyébként nem isznak, akkor sem írnék

mást. Legfeljebb olyan lenne, mint a tegnap éjjel egykor

kapott szerelmi vallomás, amit esküszöm, nem lehetett

kiolvasni a betűrendetlenség miatt, csak sejteni lehetett a

mondanivalóját. Mondjuk az elég furcsa volt, hogy

büdöskének hívott, aztán kilenc, egymást kisebb nagyobb

időeltéréssel küldött üzenetben taglalta érzéseit, de hogy a

kula szó minek volt közte, azt végképp nem értem. Talán azzal

akarta kifejezni sérelmét, hogy éjjel egykor az alvással voltam

elfoglalva, nem azzal, hogy pittyeg a telefon. Mindenesetre

ismét

megállapítottam,

hogyha

továbbra

is

ilyen

udvarlásoknak leszek kitéve, akkor inkább kolostorba vonulok,

vagy elmegyek hét évre Tibetbe, mint Brad Pitt.

Hatodik nap

Az ágy két napja nem mozdult el, most már teljesen biztos,

hogy a csúszásgátló gumi hiánya volt az ágymozgás oka és

nem kacér szellemek gonosz játéka.

Mindenképpen ezzel a mondattal szerettem volna kezdeni a

mai beszámolót, csak sajnos ez nem igaz. Nem tudom, milyen

perverzióból fakadóan, de a macska elkezdte megint kirágni a

gumit az ágyláb alól. Holnap azt kap reggelire, hátha akkor

nyugi lesz.

Már hat napja nem volt alkohol a szervezetemben és a

máriatövis

kapszula

vidáman

dolgozik

a

májam

méregtelenítésén.

Az edzőm megkérdezte tegnap, hogy mióta nem ittam

fröccsöt. Nem tudtam a pontos választ hirtelen, el kellett

gondolkodnom rajta. Érdekes, hogy nem az utolsó pohárhoz

kötöttem a félszáraz november kezdetét, hanem egy baráti

beszélgetéshez. Ez elég megnyugtató. Az edzőm is

megnyugtató volt, mert közölte, hogy aki nem tudja pontosan

a függősége végének napját, óráját és percét, az nem is volt

függő. Mondjuk ezzel egy illúziómat is széttépte, de túlélem.

Hihetetlen mennyi teát meg tudok inni. Lehet, hogy előző

életemben ott voltam a Bostoni teadélutánon is, hal voltam a

vízben vagy valami vízi állat, és onnan ez a képesség. Nem

kizárt, hogy egyszer fellépek ezzel a mutatvánnyal valahol.

Úgy látszik, mindegy mit iszom, a mennyiséget tudom tartani.

Ma nem történt egyébként semmi érdekes azon kívül, hogy

rájöttem, sötétség ide vagy oda, világosban sem tudom

visszaakasztani egyedül a spojlert a helyére.

Régebben nem estem kétségbe semmi ilyesmitől, majdnem

mindent meg tudtam egyedül is szerelni, aztán ahogy jöttek-

mentek a pasik, vitték magukkal a reményeimmel együtt a

szerszámaim is, én meg maradtam eszköztelenül a kihívások

előtt.

Tegnap a sárkányom egyik feje tanított nekem valamit: azt,

hogy a szokás a probléma. Így ezzel a leckével felvértezve

eldöntöttem, hogy elviszem műanyagoshoz a kocsit,

leszedetem vele a spojlert, meghegesztetem, és vissza is

rakatom vele. Sokan csinálják így, nem kell nekem se a szokott

úton erőlködnöm. Ha most a hidegben neki állnék egyedül

vigéckedni, tuti széttörném. Tehát ebben az esetben sem jó a

szokott út. Bár nem hiszem, hogy csak erre vonatkozna a

sárkány tegnapi leckéje, mindenesetre hallgatok rá.

Mindig az a baj, ha azt mondjuk, hogy de hát ezt eddig is így

csináltuk. Sokszor meg is lehet nézni, hová vezetnek a járt

utak, amit állítólag járatlanért nem szabad elhagyni, de

nekem azt mutatja a tapasztalatom, hogy sok kijelöletlen

másik út is van, amin érdemes járni.

Azt gondolom, hogy túl sok idejétmúlt gondolkozásmódot

hordozunk még magunkban, amiket ha nem írunk felül

fejlődni sem fogunk.

Feltűnően csendes ez a sárkány az előző hetekhez képest.

Teljesen nyugodtan van itt velem, nem szikrázik a tekintete,

nem őrjöng, csak úgy fekszik kényelmesen.

Mióta eldöntöttem, hogy nem harcolok vele, hanem

megnézem közelebbről, úgy tűnik, mintha hagyná magát

vizsgálgatni. Kicsit ugyan még tartok tőle és nem megyek

nagyon közel hozzá, de ő megint szólt hozzám. Egy dolgot

mondott: illúzió.

Hirtelen nem is értem, mire érti ezt. Talán ő is egy illúzió? Itt

sincs, csak beképzelem magamnak? Talán a józanság olyan

súllyal

nehezedik

rám,

hogy

agyamat

megnyomva

kényszerképzeteim vannak és mégiscsak utolért az őrület? Az

a megbolondulás, amit már annyian megjósoltak nekem?

Amiről olyan biztonsággal állították jóakaróim, hogy

elkerülhetetlen

vég

ez

az

erőszak

természetének

kutatásában?

Gyalázatos fricska lenne az élettől, ha akkor bolondulnék

meg, amikor az ép eszemet keresem.

Illúzió… Istenem, hány illúzióm volt már! Hányszor képzeltem

be olyan dolgokat, melyek nem is voltak valójában. Hányszor

pörgött már olyan film a fejemben, ami az én kivetítőmön

teljesen más volt, mint amit a kívülállók láttak! És hányszor

hittem azt, hogy csak egy megoldás létezik!

Pedig én nagyon konkrétan a jedi vallást követem, így Yoda

Mester szavait is komolyan veszem: „el kell felejtened, amit

eddig hittél”. Rengeteg dolog csak illúzió, az elménk

kivetülése, ahogy a Mátrix filmben mondja Mr. Smith.

A Mátrix filmnek az első részét kifejezetten szeretem. Annyira

tudtam vele azonosulni, hogy a hátamra is tetováltattam a

mátrix lecsorgó zöld karaktereit. Persze nem csak úgy

magában, hanem három születési dátummal, ami a női

vérvonalat jelképezi: édesanyámé, a lányomé és az enyém.

Emellett el van rejtve a karakterek között egy mondat is: nincs

kanál.

Ez nem azért került oda, mert elfogytak volna a kanalaim és

villával kellett volna ennem még a levest is, hanem azért,

mert a filmben van egy jelenet, amikor Neo várakozik az

Orákulumnál, és egy kis buddha vele szemben kanalat

hajlítgat. Neo a kezébe veszi a kanalat, de a kisfiú azt mondja

neki, hogy „ne próbáld elhajlítani, mert az lehetetlen.

Helyette inkább próbáld felismerni az igazságot”. Erre Neo

megkérdezi, hogy melyiket? A válasz az, „hogy nincs kanál” és

„akkor majd látni fogod, hogy nem a kanál hajlik, hanem te

magad.”

Szerintem ez nagyon nagy tanítás.

Illúzió volt elhinnem, hogy valami nagy jelentőségűt varratok

a hátamra, mert kiderült, hogy az a lecsorgó karaktersor, ami

olyan autentikussá teszi a filmet, valójában egy japán

szakácskönyvből kimásolt oldal. Remélem, hogy ez csak

rémhír, mert ebben az esetben valószínűleg sushi recept van

a hátamon a női vérvonallal, meg azzal, hogy nincs kanál.

Ebben az összefüggésben pedig ez több mint röhej. Főleg,

hogy a sushit nem kanállal eszik. De lehet, hogy ebben is csak

a szokás a probléma.

Az illúzióról eszembe jutott egy másik film is, az Ösztön.

Abban Anthony Hopkins egy tudóst játszik, aki az őserdőbe

megy megfigyelni a gorillákat, és valahogy ott ragad. Vissza

akarják rángatni a civilizációba és egy pszichiáter veszi

kezelésbe, mert az öreg nem hajlandó beszélni. Egy ilyen

foglalkozás alkalmával a tudós elkapja a dokit, durván lefogja,

leragassza a száját és azt kérdezi: mitől fosztottam meg, mit

vettem el? A halálra rémült pszichiáter először azt írja az elé

tolt papírra, hogy az irányításom. De ez a válasz nem tetszik a

tudósnak, így tovább kérdezi. A második válasz a szabadság.

Ezt sem fogadja el, mert szerinte a doki sosem volt szabad. Az

utolsó válasz viszont jó: az illúzió. Annak az illúziója, hogy a

pszichiáter valaha is irányított valamit, vagy szabad lett volna.

Nem tudunk mindent irányítani és a szabadság is valahol

illúzió.

Hogy lennél szabad, amikor nyolctól ötig dolgozol minden

nap, és mások mondják meg, hogy mit kell tenned? Hogy

irányítanál, amikor téged irányítanak reklámokkal és hírekkel?

Mi az valójában, ami tényleg a te tapasztalatod? Amiről nem

mások mondják meg, hogy mit kell gondolnod? Ami valóban a

te megoldásod? Ha van ilyen, akkor az lehet a szabadság.

Nekem sokan mondták, hogy mit hogyan nem lehet, és mégis

túl vagyok már rajta úgy, ahogy állítólag nem lehetett volna.

Peren, eljárásokon, egy rakás gyógyíthatatlannak mondott

betegségen – ezek mind elmúltak, mintha sosem lettek volna,

pedig valóság volt. Vagy legalábbis annak tűnt.

A bírósági eljárásnál értettem meg igazán, hogy nem a kanál

fog hajolni, hanem nekem kell hajolnom. Nem tudok egy

merev rendszert merev gondolkozással megváltoztatni, csak

akkor, ha én hajlok. És akkor hajolni fog a kanál is.

Azt mondják a kvantumhívők, hogy minden belőlünk indul ki,

hogy az elménkkel, a gondolatainkkal képesek vagyunk a

jövőt saját magunk megalkotni. A kvantumfizikai kettős rés

kísérlete teljesen mást bizonyít, mint amit eddig hittünk. Pár

éve a kvantumfizikát elméleti tudománynak vették, és ma

már egyre több ilyen „elmélet” nyer bizonyítást.

Mi van akkor, ha sokkal többre vagyunk képesek, mint

amennyit a népbutítás megenged nekünk? Mi van akkor, ha

tényleg teremteni tudunk?

Mi van akkor, ha ugyanarra képesek vagyunk, amit a szent

iratok írnak? Mi van akkor, ha a szavunknak valóban teremtő

ereje van? És miért is ne lenne? Csak nézd meg, milyen ereje

van

a

szónak!

Ölni,

bántani,

megsemmisíteni,

megszégyeníteni és megalázni is lehet vele. De lehet vele

felemelni, építeni, reményt adni és vigasztalni is. És mi van, ha

nem csak a szó képes erre, hanem az értő hallgatás is, ami túl

van már a szavakon?

Hány olyan beszélgetésem volt, ahol semmit nem tettem,

csak meghallgattam a másikat, és a végén megköszönve azt

mondta, hogy már tudja a válaszokat és erőt nyert. Pedig én

nem mondtam neki se választ, se erősítő szót. Önmagában

találta meg azokat, önmagán keresztül valahonnan, amiben

mindig is ott volt, de nem kapcsolódott még hozzá. A

szavakon túl a kibeszélésben volt kapcsolódása.

Illúzió, amit elhitetnek velünk. Meg kell találnunk a saját

valóságunkat, az önvalónkat. Használnunk kell a saját

szemünket és fülünket, és nem mások szűrőin keresztül nézni

a világot. Meg kell tanulnunk úgy látni a dolgokat, ahogy azok

vannak.

Hetedik nap

Ma a színházzal voltam a Soha senkinek előadással egy

középiskolában.

Nem hiszek a véletlenekben, de ha hinnék, azt mondanám,

hogy véletlenül keveredtem a színház világába.

Amikor először láttam ezt a darabot nagyon megrázott, de

ugyanakkor az azt követő beszélgetésen döbbentem rá, hogy

már tudok beszélni a gyerekeket ért szexuális bántalmazásról

is.

Az erőszaknak ez a megnyilvánulása számomra annyira riasztó

volt, hogy nem szerettem róla beszélni még akkor sem, ha

ugyanaz a gyökere, mint az összes többi erőszaktettnek:

hatalom, birtoklás és jogosultságtudat.

Most lesz egy éve, hogy a társulattal járom az országot és

alkalmanként 80-120 gyereknek beszélhetek az erőszak

természetéről, dinamikájáról, jeleiről és felismerhetőségéről.

Jobban szeretem a diákközönséget, mert nyitottabbak és még

nincsenek tele tévhitekkel. A felnőttekkel nehezebb, mert

begyöpösödött hiedelmeik vannak, torz szemüveg van az

orrukon, és nagyon szeretnek hazudni maguknak.

Tisztában vagyok azzal, hogy amit képviselek azért nehezen

emészthető sokaknak, mert alapjaiban rengeti meg azt a

világképet, amit felmenőikkel és környezetükkel festettek egy

egyébként rohadó vászonra. Félnek sokan ettől a témától,

pedig ennek nem ismerete sokkal félelmetesebb és

veszélyesebb, mint ismerni és felismerni a jelenséget.

Emlékszem, hogy amikor erre az útra tévedtem milyen

hangos robajjal omlottak le hiedelmeim és tévhiteim.

Fájdalmas volt felismerni, hogy a díszletek mögött mi húzódik,

és

még

fájdalmasabb

volt

eltemetnem

az

addig

biztonságosnak hitt világomat. Illúzió volt az is.

Aztán elkezdtem úgy látni a dolgokat, ahogy vannak, és addigi

téveszméim úgy tűntek, mintha ködben sétáltak volna, és

visszanézve láttam magam egy selyemsállal a szememen, ami

sima érintésével kellemessé tette akkori vakságom. Mintha

dobozban éltem volna addig.

Féltem kilépni abból a dobozból, de megérte magam mögött

hagyni.

Ma már más ember vagyok, mint akkor. Más dolgok lettek

fontosak, máshogy élek, átalakult a környezetem, a baráti

társaságom, és mégis valahol ugyanaz vagyok. Mintha az a

mélyebb énem vakarná le magáról a sok rárakódott réteget,

hogy végre előjöhessen teljes ragyogásában.

A szocializáció veszélyes dolog. Amiben felnőttél, az lesz

ismerős számodra, és úgy fogsz élni te is. Az lesz a normád. És

ebből a normából nehéz kilépni még akkor is, ha már feladtad

a tévhiteket. Árnyékként kísérnek, és hirtelen te leszel a

család fekete báránya, a kívülálló fura kis szerzet, akivel nem

értik, mi történhetett, pedig csak annyi, hogy normát váltott.

Hallottam egyszer egy történetet egy emberről, akinek a

családjában mindig mindenkinek ki volt osztva a feladat,

mindig volt tennivaló, sosem pihentek, csak dolgoztak örökké.

Nekik is volt egy fekete bárányuk, egy igazi tabu, akiről nem

szerettek beszélni, mert alkoholista volt és vállalhatatlan.

Legalábbis a család szerint. A falubeliek viszont előszeretettel

hívták őt bálokba muzsikálni és hangulatot csinálni, mert

mulatni nagyon tudott. Ellentéte volt mindennek, ami a

család többi részét jellemezte. Imádta az életet, a zsongást, a

zenét és a táncot - mindent, amit a család többi tagja sosem

engedett meg magának. Azt képviselte, amit a rokonsága

megtagadott magától. Kivetették maguk közül ahelyett, hogy

meglátták volna az önmagukban lévő hiányt és a magukkal

szemben tanúsított keménységet.

Így születnek a fekete bárányok.

Sok emberrel találkoztam, akik bántó környezetben nőttek fel

mérgező szülők mellett, majd a normaváltásuk után büszkén

mondták, hogy ők aztán nem fognak úgy élni, mint szüleik, ők

biztosan nem bántanak majd senkit. De magukat

folyamatosan bántották tovább. Pontosan úgy bántották

magukat, ahogy gyerekkorukban a szüleik őket. Ha másra

nem is emeltek kezet, de magukra sokszor. A normát vitték

tovább, csak más megnyilvánulásban.

Azt hiszem, a bántásmentes élethez elsősorban önmagunk

bántalmazását kell abbahagynunk.

A „szeresd felebarátodat, mint tenmagadat” az egyik

legegyszerűbbnek tűnő, de mégis legnehezebb feladat. Nem

tudod a másikat szeretni, amíg magadat nem szereted. Itt

nem az önzésre gondolok, hanem arra, hogy amíg

önmagunkkal nem vagyunk együttérzők, addig a másik iránt

sem lesz részvétünk.

Egyre jobban hiszek abban, hogy minden belőlünk indul ki,

magunkból fakad. De szép szó: magunk, magvunk.

Nagyon beszédes szavaink vannak a magyar nyelvben,

némelyik önmagában tanítást hordoz. Mi meg elfelejtünk

helyesen írni, szépen beszélni, idegen szavakat használunk,

mert úgy okosabbnak tűnünk… mekkora marhák vagyunk

néha, hihetetlen.

Gyimóthi Gábor Nyelvlecke című versében a haladás

kifejezésére annyi rokon értelmű szó van, hogyha soha nem

zavarodtam volna bele az összeszámolásba, akkor most

pontosan megmondanám, de mivel belezavarodtam, így

másra marad a számolás. Ráadásul mindegyik kifejezés más

hangulatot ad át. Mi meg elangolosodunk. De mindegy is,

mert nehogy kilógjunk az átlagból, mert akkor nem fognak

szeretni, meg rondán néznek majd ránk, és hát ugye mi azt

tanultuk, hogy be kell illeszkedni. Csak éppen a szabad

döntésünk jogát vették el, hogy mi választhassuk meg, hogy

hová szeretnénk beilleszkedni.

Ma reggel egyébként megint elmozdult az ágy, de legalább

megtaláltam alatta a csúszásgátlógumi nagy részét. Mondjuk

meg volt rágva, de legalább valami maradt belőle. Most a

padlóra is ragasztottam. Kíváncsi vagyok, holnap mi lesz. Ha

megint elmozdul, akkor a sárkány rángatja és ő eteti

kényszerrel a macskát gumival. De ez már a holnap kérdése. A

ma válasza viszont az volt, hogy a macskám szomjazik. Eddig

mindig volt rendszeresítve a mosogatóban számára egy vízzel

teli borospohár, mert úri kis szőrös teste úgy ivott a

legkényelmesebben, de most azt is eltettem, nehogy

kísértésbe essek. Ebből következik, hogy egy hete jelentősen

csökkent az állatom folyadékbevitele. Mondjuk furcsa volt,

hogy zuhanyzás után a lábamról nyalogatja a vízcseppeket, de

azt akkor sem értem, hogy a táljából miért nem ivott.

Mindegy. Macskák – nem érteni kell őket, hanem szeretni.

Most egy kicsit alacsonyabb pohárból iszik, de betettem neki

egyet a mosogatóba. Ő még nem érti, hogy a szokás a

probléma.

Különös, de ma nem szólt hozzám a hétfejű sárkányom. Talán

ő is csak a tévképzetem.

Nyolcadik nap

Éjjel leszakadt alattam az ágy, de legalább nem ment arrébb.

Úgy látszik, ennek semmi köze nincs se a sárkányhoz, se a

macskához, se az alvásom minőségéhez. Egyszerűen

kiszolgálta az árát és másikat kéne vennem. De az ágyvásárlás

mégsem olyan, mint leugrani egy fél kiló kenyérért a sarki

boltba.

Tegnap óta tart a fekete péntek. Szerintem a történelem

egyetlen napja, amit akár egy hónapra is képesek elhúzni

azért, hogy a fogyasztótársadalom költse a pénzét és

bebizonyítsák, hogy az idő márpedig tényleg relatív. Sőt,

egyesek szerint nem is létezik idő. Én az egyesek közé

tartozom. Az idő csak egy kitalált dolog, hogy mérhető legyen

az élet olyan mértékegységben, ami az élet szempontjából

egyáltalán nem releváns. Napok, évek, órák, percek – mit

számítanak ezek, ha az élet mértékegysége az élet. Már ha

egyáltalán kell mindennek mértékegységet adni csak azért,

hogy fel tudjuk valamennyire fogni beszűkült tudatunkkal.

Ennyi

pánikszerűen

vásárló

embert

tényleg

csak

leárazásokkor, meg az ünnepek környékén lehet látni. Az

egész áruházban szerintem én voltam az egyetlen, aki

minimális összegben vásárolt. A boros polcokhoz hátra sem

mentem, pedig lehet, hogy fekete péntek volt ott is.

Még egy emberöltővel ezelőtt a fekete péntekről

mindenkinek Robinson Crusoe Péntekje jutott volna eszébe,

most meg az eszelős vásárlás. Lehet abban valami, hogy a

műveltség csökkenésével egyenes arányban változik a

vásárlóerő növekedése.

Azt mondják, hogyha belenézel valaki kosarába a boltban,

akkor messzemenő következtetéseket tudsz levonni az

életmódjáról. Az enyémben zöldség, magvak, hal, fagyálló

meg gyorskötöző volt.

Éjjel azt álmodtam, hogy borsólevest főzök, és mivel szeretem

megvalósítani az álmaim, megvettem mindent, ami a

borsóleveshez szükséges. Mondjuk a gyorskötöző az ágyhoz

kell, hátha sikerül úgy összegányolni, hogy ne dőljön össze

alattam, amíg nem veszek másikat. A többi cuccból sem kell

mind a levesbe, de nyilván így is beszédes volt a kosaram.

Mostanában nem eszek húst, erre ma döbbentem rá. Egyszer

már tartottam egy nyolc hónapos vegetáriánus szünetet, de

egyfolytában éhes voltam. Amúgy sem szeretem a vega

kajákat. Bár lehet, hogy ez azért van, mert pocsék

vegetáriánusszakács vagyok, és talán még nem is ettem jó

vega kosztot. Akkor azért hagytam fel a húsevéssel, mert

nagyon mély tiszteletet éreztem az élet iránt, és nem

tartottam jó dolognak megenni az állatok testét. Egy idő után

viszont elkezdtem sajnálni a zöldségeket is, hiszen azok is

élnek, és mielőtt fényevésbe fajultam volna, feladtam a

vegetáriánus életmódom. Azóta is tisztelem az életet, de már

inkább hálával étkezem.

Azt a korszakomat is túltoltam egy picit, és lehet, hogy ezt az

alkohol problémát is túlpörögtem.

Tegnap este leittam magam. Elmértem a szájnyílásom

helyzetét és a nyakamba borítottam a teát. Ma durvába

tolom, gyömbértea lesz citrommal.

Amennyire féltem, hogy alkoholista lettem, most annyira meg

vagyok nyugodva, hogy nem. Sőt, bármivel tudok bondingot

ápolni, és amellett, hogy bort sem vettem, azt is megálltam,

hogy ne vegyem meg a nyolcadik féle teát itthonra.

Nem is tudom, mi volt a félelmetesebb a félszáraz november

kezdésekor; az, hogy tönkreteszem magam, vagy az, hogy

függő viszonyba kerültem valamitől, ami miatt elveszíthetem

a szabadságomat?

A szabadság fogalma eléggé félreértelmezett sokakban. Azt

hiszik, az a szabadság, ha bármit megtehetnek. Holott a

szabadság az, hogy magunk döntünk. Bármit megtehetünk, de

a döntés felelőssége a mienk, és mi vagyunk a felelősek a

következményekért is. A szabadság mozgatója a szabad

akarat, talán az egyetlen dolog, ami mindig is a miénk volt; az

Édenkertben is és annak határian túl is.

Rengeteg félelmem volt már, amiből a szabadságom és a

szabad akaratom vezetett ki – na meg néhány törődő ember.

A legzseniálisabban felépített félelmem akkor született,

amikor elkezdtem szédülni.

A szédülés nagyon komolyan elveszi a biztonságérzetet,

ráadásul teljesen más tudatállapotot okoz. Négy hónapig

szédültem folyamatosan, és még két hónapig nagyon

intenzíven visszajárt a bizonytalanságtól való félelem, aztán

egyre ritkult, és ma már csak néha jut eszembe ez az időszak.

A szédülés hirtelen jött és sokáig maradt. Az első lökése

munka közben ért, a második a metrón. BPPV lett az új

diagnózisom az összes többi mellé, de ez legalább nem

mentális betegségnek van minősítve. Teljesen egyszerű oka

van: a fülben szétcsúsznak az egyensúlyért felelős kristályok,

és amíg azok vissza nem állnak a szédülés fennáll. Okozhatja

stressz, vagy egy hirtelen fejmozdulat, és bármikor újra

előjöhet ezek miatt.

A sürgősségi osztály nem egy vidám hely, főleg akkor nem,

amikor stroke gyanúval vizsgálnak, és azt feltételezik, hogy a

nyirokrendszeredben lévő szilikon jutott el az agyadig.

Mondjuk ez akkor engem nem nagyon érdekelt, mert

folyamatos hányingerem volt, és ha már volt, le is hánytam az

orvosokat sorban. Ez nekik érthető módon annyira nem

tetszett, így a legdurvább hányáselleni injekciót sem sajnálták

tőlem, amitől viszont elaludtam. Így az sem érdekelt, hogy a

folyósóra vagyok kitolva ággyal együtt, és jönnek-mennek

mellettem a vérző emberek. Annak ellenére, hogy mindenkit

végighánytam, nagyon kedvesek voltak, és minden „hogy

van?” kérdésre kaptam egy jó nagy és vastag műanyag zsákot,

hogy abba hányjak, mert egyszer sem tudtam őszintén azt

felelni, hogy jól vagyok. Mintha aznapra két szó ragadt volna

be: hányinger és szédülök.

Mivel férőhely nem volt, így begyógyszereztek és hazaküldtek

azzal, hogy nézessem meg a fülemet. Meg is nézettem, de

nem találtak semmit, viszont a szédülés nem múlt. Négy

hónap után már nagyon ki voltam készülve, és elvitettem

magam egy barátommal másik rendelőbe, ahol kiderült, hogy

akut és kezeletlen fülgyulladásom van. Ez kicsit bosszantó hír

volt annak fényében, hogy hónapokkal ezelőtt komplett

kivizsgáláson vettem részt, de legalább egy hét alatt rendbe

hoztak, és gratuláltak, hogy nem süketültem meg. A több

hónapos szédülés viszont olyan traumát okozott bennem,

hogy még sokáig kísértett az emléke.

Persze ez idő alatt sem voltam tétlen, és különböző teóriákat

állítottam fel a rendelkezésemre álló információkból.

Számításba véve a depressziós magatartászavart, a vegetatív

neurózist, a borderline-t és a bántalmazottak történeteinek

súlyát arra jutottam, hogy megőrültem.

Karácsonyeste haza kísértettem magam az unokaöcsémmel a

családi vacsoráról, mert nagyon szédültem. Bántalmazás

hangjait kezdtem hallani, és mondtam neki, hogy ez már

végképp

bizonyíték

arra,

hogy

belebolondultam

a

bántalmazásba, agyamra ment ez az egész és minden

bizonnyal menthetetlen vagyok, mert már hallucinálok is.

Rettenetesen elkezdtem magam sajnálni, de ő megkért, hogy

legalább egy picit maradjak csendben. Közölte, hogy ő is hallja

a síró nőt és a dulakodás hangjait. Ez furcsa módon egyrészt

megnyugtatott, másrészt pedig elszomorított.

Pár nap múlva összefutottunk a lépcsőházban a nővel, és csak

annyit mondtam neki, hogy bármiben segítek, ha úgy érzi,

hogy szükség van rá. Tudta, hogy mivel foglalkozom, és mert

segítséget kérni. A nő erős volt és pár héten belül a férje

tudta nélkül elköltözött a gyerekével. Segítettem neki

csomagolni, és úgy éreztem, hogy most adom vissza azt a

segítséget másnak, amit én kaptam a bántalmazásból való

kilépésemkor. Megrendítő volt látni a szenvedését és a

kételyeit. Pár éve én voltam ugyanígy, és az egész helyzet

valami furcsa időutazásnak tűnt, ami paradox módon

összekeveredik a jelennel. Nagyon erős sorsközösséget

éreztem vele és osztoztam a fájdalmában. Az egész helyzetet

pedig belengte a nőtestvérség érzete, az a bizonyos

sisterhood. Nem volt különbség köztünk, ugyanazt éltük át és

ugyanúgy mentünk el. Ma már jól van, újra építette az életét.

Nagyon komolyan vettem a saját összetákolt diagnózisom és

magyarázattal is elláttam magam.

Arra jutottam, hogyha a fülgyulladás okozta a BPPV-t, akkor

azt csak a metrón kaphattam a huzattól. Ez már elég jó

indoknak látszott, hogy ne legyek hajlandó metrózni. Igen ám,

de ha a metrón gyulladt be a fülem, ahol huzat van, akkor

egyáltalán nem mehetek ilyen huzatos helyekre, sőt melegből

hidegbe se, így egyértelmű, hogy dolgoznom se szabad

menni.

Ezt nem tudtam sokáig tartani, így beszereztem egy

fülmelegítőt, ami a legjobb barátom lett az infralámpa

mellett. Még mindig nem voltam jól, így tovább pörgettem

magamban a dolgokat, ami oda vezetett, hogy már a föld

felett sem voltam képes közlekedni. Annyira nem, hogy

egyszer a buszon olyan szorongás jött rám, hogy egy

barátnőm szedett le onnan. Mesterien ijesztgettem

mindenkit, és hittem el egyre jobban, hogy pánikbeteg

vagyok. Egészen addig fejlesztettem a félelmem, hogy már

sehová nem mentem, ha nem volt muszáj. Féltem kimenni az

utcára, és csak egy helyre mentem önként minden félelmem

ellenére: az alternatív terapeutámhoz. De bármit csinált

velem, én egyre csak azt hajtogattam, hogy félek a metrótól, a

busztól és már minden járműtől, és egyedül csak a kocsimban

érzem biztonságban magam, mert azt én irányítom. Utólag

visszanézve életveszélyes volt autóba ülnöm ilyen állapotban.

Ő sok alkalmon keresztül türelmesen meghallgatott, és

tényleg mindent megpróbált, hogy segítsen rajtam. Nagy

igazság, hogy csak azon tudunk segíteni, aki önmagán is akar.

Ő is úgy volt velem, mint én sokakkal: neked tudok segíteni,

de rajtad nem. Hogy is tudott volna rajtam segíteni, amikor én

sem segítettem magamnak többet, mint amit elbírt a félelem

övezte komfortzónám?

Egy ilyen kezelésen egyszer csak kifakadt belőle: „Hetek óta

másról

sem

beszélsz,

csak

arról,

hogy

félsz

a

tömegközlekedéstől! Könyvet írsz, interjúkat adsz, kiállsz

olyan dolgokért, amikért más nem mer. Nem gondoltál még

arra, hogy esetleg csináltál magadnak egy félelmet, hogy

emberszerűnek tűnj?”

Ez a kérdés teljesen kizökkentett. Pillanatok alatt átfutott a

fejemen a helyzet abszurditása: buszmegálló felett lakom, és

nyilvánvalóan hamarosan elkezdhetek félni a megállóktól is,

ami miatt el kell költöznöm. Ha visszamegyek a régi

lakásomba, az még rosszabb lesz, mert azt a lakószigetet

villamossínek övezik. Ez minden bizonnyal egyenlő lesz a

halállal.

Végiggondolva a helyzetet úgy találtam, hogy amit művelek

tarthatatlan, és ideje leszámolni a félelmeimmel. Bár siralmas

állapotban voltam, mégis iszonyatosan elkezdtem röhögni,

ahogy hangosan is levezettem a gondolatsort. A nevetés, mint

már annyiszor, megint gyógyítón hatott.

Ez a nő többet tett értem, mint az összes orvos a riasztó

diagnózisával együttvéve. Soha nem bélyegzett meg, mindig

szeretettel, együttérzéssel és megértéssel viseltetett felém.

Az eset után én is hozzá tettem a magamét magamért,

összeszedett tudatossággal leszámoltam a félelmeimmel,

segítségével átprogramoztam az agyam, és bár fél év pokoli

időszak volt mögöttem, mégis hálával néztem vissza. Nem a

lehányt orvosok miatt, meg az ideiglenesen taxisnak beállt

kollégáim miatt, hanem azért mert sokat köszönhetek ennek

a tapasztalásnak.

A szédülés nem csak arra figyelmeztetett, hogy megborult

bennem az egyensúly, hanem arra is, hogy szükségem van egy

új egyensúly létrehozására.

Azóta meditálok, és utólag már látom, hogy bár érthető

módon, de nagyon zajos volt az elmém. Túl sok impulzust

engedtem be és ahhoz képest szinte semmit nem ventiláltam

ki.

Megtanultam nem ragaszkodni és bátrabban élni, elengedi a

félelmeimet. Már azt is tudom, amit addig csak sejtettem,

hogy van egy sokkal nagyobb rendszer, ami soha nem hagy

minket elveszni, ha mi sem mondunk le magunkról.

Letettem a panaszkodásról és az aggodalomról is. Nem a

mának élek, hanem a mostban vagyok, a jelenben. Hátra nem

nézek, mert nem tudok változtatni a múlton. A jövőben sem

veszek el, hogy azon aggódjak, ami még meg sem történt.

Ha jól belegondolok, nincs igazából a most sem, mert ami a

jelen, az már el is múlt. Mire befejezem ezt a mondatot,

addigra a mondat eleje már a múltban íródott, és talán a jelen

is csak pont annyi, míg leütünk egy billentyűt a klaviatúrán.

A félelem és szorongás igyekszik felütni a fejét néha nálam,

ahogy pár nappal ezelőtt meg is tette, de már feloldódott az

is, és nem látom olyan tragikusnak a helyzetet, mint egy hete.

Lehet, hogy a hátamra sushi recept van tetoválva, de a kéz

élemre ez az egy szó: elmúlik.

Hányszor néztem rá olyan nehéz pillanatokban, amikről azt

hittem, sosem érnek véget… és hányszor olvasták félre mások

emánuelnek, meg elhulliknak… de nem kárhoztatom őket,

mert a saját kézírásommal van odavarrva, tehát nem

feltétlenül olvasható elsőre. Viszont nagyon vagány, hogy

saját betűtípusom van.

Meg kell néznem a sárkányom, túlságosan csendben van.

Semmiképpen nem szeretném, ha éjjel az ágyam alatt lenne

és rászakadnék álmomban. A fene se tudja, hogyan reagálna.

Lehet, hogy megint bedühödne, és bepótolná ezt a két

nyugodt napot valami durva őrjöngéssel.

Gyorskötözővel amúgy sem lehet megjavítani az ágyat. Ezt

onnan tudom biztosan, hogy megpróbáltam. Azon túl viszont,

hogy kétszer beestem az ágyrács közé és összenyomta a

hajam a matrac, amit a fejemmel tartottam, nem történt

változás az ágy állapotában.

Ősi mondásunk úgy tartja; ha valamit nem tudsz

gyorskötözővel, race tapéval, vagy WD40-el megoldani, akkor

az javíthatatlan. Bármilyen szomorú, de új ágyat kell vennem.

Viszont mindig szem előtt kell tartani azt is, hogy minden vég

egy új kezdet! Ennek értelmében új életcélomnak örülök:

ágyra fogok spórolni.

A sárkányom békésen fekszik ott, ahol eddig. Csak valahogy

mintha a fejállományának a fele kisebb lenne. Sejtettem,

hogy érdekes utazás lesz ez a félszáraz november, de inkább

számítottam kínlódásra meg sírásra, mint egy hétfejű

társaságára, ami meglepő módon már egyáltalán nem zavar.

Sőt, mintha valami nyugalom áradna belőle.

Azt hiszem, itt az ideje, hogy közelebb merészkedjek hozzá,

hiszen már nem félek tőle, és egyébként is napok óta nyugton

van. Ha megtámad, majd azon is túl leszek valahogy.

Messzebbről

félelmetesebbnek

tűnt.

Aznap

amikor

megjelent, konkrétan megijesztett. De most valahogy olyan

más. A hét fejéből négy egészen kicsi lett, és a teste is

összement kissé.

Nem akarom seprűnyéllel piszkálni, hozzá akarok érni a

testéhez a saját kezemmel. Nem érdekel, mi lesz, csak hozzá

akarok érni.

Egészen puha és meleg. Nem támad, csak néz rám. Én meg

nézem őt. A bőre olyan, mint az enyém. Nem hiszem, hogy

mosakodó krémmel fürdene, mint én, de pont olyan a

tapintása, mint az én testemnek.

Kezembe veszem az első fejét. Összetalálkozik a tekintetünk,

és én magamat látom a szemében, ahogy bort iszom. A

második fején lévő szemeiben is én tükröződöm egy nagyon

különös, meseszerű háttérrel. A harmadik fejének szemeiben

is én vagyok a régi életemben, még hosszú hajjal és

konszolidáltabb kivitelben.

Nem értem ezt az egészet. Nem akarom már fogdosni a fejeit.

Félelmetes ez az egész. Ki ez a dög itt egyáltalán? Mikor és

hogy került ide? Hogy mer egyáltalán itt lenni?

El akarok menni a közeléből, de valahogy nem tudok. Le kell

győznöm a félelmem, mert biztos okkal van itt. Nem létezik,

hogy napok óta csak úgy itt legyen cél nélkül. Értelme kell,

hogy legyen ennek az egésznek.

Nem várja meg, amíg összeszedem a bátorságom, hirtelen

megmozdul.

Legnagyobb meglepetésemre a kezembe hajtja negyedik

fejét.

Látom magam a szemében halálra rémült arcot vágva.

Elugranék, de valami itt tart. Nem tudom elengedni ezt a

negyedik fejet. Csak tartom a kezemben, és bámulom ezt a

fenevadat, aki most annyira szelíd, hogy nem is tudom, mit

gondoljak. Mintha nem is ugyanaz lenne, mint amikor először

megláttam. Akkor hatalmas volt és pöffeszkedő. Lángot szórt

az összes szeme és vadul himbálta a fejeit. Most meg olyan,

mint egy fáradt kiskutya.

Hosszan ülök mellette és ő nem támad. Nem tudok elmenni

mellőle.

Késztetést érzek, hogy ezt a negyedik fejét, amit azóta is a

tenyeremben tartok, megsimogassam.

Hagyja magát, és engem valami furcsa melegség tölt el.

Ki vagy te? – kérdezem.

Nem felel, csak néz, mint aki tőlem várja a választ, hogy én mondjam meg, hogy ő ki.

Nem tudom a választ.

Nem tudom levenni róla a szemem, olyan, mintha

megbabonázott volna. Nézem a négy kisebb és három

nagyobb fejét, a testét, ami kisebbnek tűnik, mint pár napja.

És most veszem csak észre, hogy ennek a sárkánynak a

nyakán kettőskereszt van és egyik mancsának élén felirat, a

háta pedig zöldes.

A hideg is kiráz ettől a felismeréstől, de ez a hétfejű tényleg az

én saját sárkányom. A bőre tapintása és a jelek rajta… ezek

olyanok, mint a tetoválásaim…

Képtelenség… mi értelme ennek? Megint megkérdezem, hogy

„ki vagy te?”, de már hangosabban, mert kezdem magam

feszültnek érezni.

Egyesével, halkan mutatkoznak be a fejei.

Az első fej neve Szokás, a másodiké Illúzió, a harmadiké

Tévhit, és a tenyeremben lévő negyediké Félelem.

Kilencedik nap

Éjjel nem szakadt be alattam az ágy és el se mozdult. Kirívóan

sokat aludtam egyhuzamban, majdnem tizenkét órát.

Megrémültem tegnap a sárkánytól, bármennyire is szelíd volt.

Szerintem ijedtemben aludtam ennyit.

Nem akartam ma foglakozni a hétfejűvel, ezért inkább

dolgoztam, hiába van vasárnap.

Tegnap láttam egy fekete macskát az udvaron, akinek le volt

szakadva az orra. Nem tudtam megfogni, ezért ma is

lementem, hátha látom, elkaphatom és elvihetem orvoshoz,

de sehol nem találtam meg. Remélem életben van.

Sosem láttam még leszakadt orrú állatot. Olyan volt, mintha

késsel vágták volna le az orra hegyét és csak egy pici bőrdarab

tartotta, amin lógott. Egész este kísértett a látványa.

Az emberek nagyon gonoszak tudnak lenni az állatokkal,

mintha azok nem is számítanának élőlénynek. Sokan fel

vannak háborodva azon, hogy ma hazánkban az állatoknak

több joga van, mint az erőszak áldozatainak, és ez valóban így

is van, de mégis azt mondom, hogyha már az állatokra

figyelünk, akkor előbb-utóbb el fogunk jutni az emberekig is.

A legtöbb erőszaktevő állatkínzással kezdte pályafutását.

Minden erőszak gyökere az élet nem tisztelése.

Nem hagy nyugodni ez a hétfejű sárkány, pedig az ágyat sem

rázta éjjel.

Szokás, Illúzió, Tévhit és Félelem… és pont a Félelmet

tartottam a tenyeremben, és pont azt kellett simogatnom. Ez

bizarr.

Ha jól belegondolok, az első megjelenése óta tanít engem ez a

dög. Minden nap mást tanított, és most itt vagyok hagyva

ezzel az egésszel, hogy valamit kezdjek vele.

Hiányérzetem van. Nem érzem a sárkány jelenlétét. Lehet,

hogy elment?

Mindenképpen meg kell keresnem, mert csak négy fejének

tudom a nevét, és még van három, akik nem mutatkoztak be.

Ha nem hét fejjel lenne dolgom, akkor nyilván csak négyfejű

sárkány jött volna.

Ha már ennyi időt eltöltöttünk együtt, akkor végére kell

járnom, mit akar tőlem, nem hagyhatom ennyiben.

Sokáig kellett várnom, míg előbújt. Azt mondta, ha készen

állok, meg fogom tudni a többi fejének nevét is. Nem tudom,

hogy mire kéne készen állnom, mivel jár majd a

kíváncsiságom, de ha már utazom önmagamban, akkor nem

fogok megállni félúton, mint valami gyáva, akinek adatott

valami, de még csak meg sem nézi félelmében.

Megsimogattam a félelmet és nem bántott. Talán azért, hogy

most bátorságot merítsek. Ha mégis valami szörnyűség

történne, és itt lenne vége az írásnak, amit majd valaki

megtalál a gépemen, akkor tudható lesz, hogy a sárkány a

felelős.

Azt hiszem, készen állok. Legalábbis a készen állásra készen

állok.

Az ötödik fej neve Düh.

Ha ez a sárkány tényleg az enyém, és pont olyan, mint én,

csak sárkányban, akkor nyilván minden feje is az enyém.

Már értem, hogy a borozás csak szokásom, nem függőségem.

Értem azt is, hogy mennyi illúzióm és tévhitem volt, amit

magam mögött kellett hagynom azért, hogy más szemszögből

lássam a világot és teljesebb, értékesebb életet éljek. Értem a

félelmet is, mert nagyon sokszor és sok mindentől féltem

már. Voltak tényleg félelmetes dolgok és olyan félelmek is,

amit én gyártottam, de nem voltak valósak. De vajon a dolgok

félelmetessége számít, vagy inkább az, hogy a dolgok milyen

érzést keltenek bennünk? Nem mindenkinek ugyanaz a

félelmetes.

Nekem legutóbb a kalandparkban a drótkötélpálya volt

félelmetes, ami egyébként egy méter magasságban volt a föld

felett és a hatévesek is kacarászva mentek át rajta. Én meg

visongtam, mint aki gumikötél nélkül bungee jumpingol. Nem

a pálya volt félelmetes, hanem az ahhoz társított érzésem volt

a félelem, és ettől tartottam félelmetesnek az önmagában

nem félelmetest.

Ha így veszem, akkor semmi sem félelmetes, csak mi tesszük

azzá a viszonyulásunkkal.

Azt mondják, hogy a teljes szeretet kiűzi a félelmet. Meg azt is

mondják, hogy a végső válasz a szeretet. Meg mondanak még

egy csomó okos dolgot ezekről, és ha lecsupaszítom az összes

tapasztalatom és életeseményem, akkor tényleg csak egy

dolog marad: az életszeretetem.

De mit kezdjek a dühvel?

Talán nem is jó a kérdés. Inkább úgy lenne helyes, hogy mit

kezdett velem a düh?

Általában megbetegített, megkeserített és kínzott. Az a

bizonyos tehetetlen düh… na, azt sokszor éreztem már.

Megoldást soha nem hozott a helyzetre, de legalább el

tudtam magam ásni magam alá pár napra teljesen

hasztalanul. Semmi értelme nem volt soha, sose vitt előrébb,

soha nem hozott megoldást, csak gyomorgörcsöt és fejfájást.

Megoldás mindig akkor született, amikor a düh elmúlt.

Ennél a legutóbbi szerelmi csalódásomnál napokig velem volt

a harag és a düh, és pontosan tudtam, hogy minél hamarabb

meg kell szabadulnom tőlük, mert magamnak okozok kárt. De

dühített, hogy így bántak velem, hogy semmibe vettek és

megaláztak. Nem győztem előkaparni a düh alá betemetett

összes okosságot és tanítást, amit valaha hallottam. Önálló

csúcsot állítottam fel meditálásban az is ziher. Az edzéseken

csúcsteljesítményt nyújtottam, minden haragom és dühöm a

súlyokba toltam. Igazi rózsaszín Hulk lett belőlem. Aztán

elmúlt. Magam mögött hagytam.

Igaz a mondás és bizonyára tapasztalaton alapul, hogy a harag

tenyérben tartott parázs, ami minket éget és minket pusztít.

Már nem vagyok dühös. Nem is éreztem jól magam dühösen,

de ennek az érzésnek tapadókorongjai vannak. Ha dühvel

fixáltam volna az ágyat, akkor biztosan nem mozdult volna el

egyszer sem.

Ha jobban belegondolok, egy percig sem hittem, hogy

semmibe vehető, vagy megalázható vagyok. Semmi olyat nem

tettem, amiért szégyellnem kellett volna magam, és remélem,

hogy tudtomon kívül nem is ártottam – legalábbis erre

törekedtem, és nem engedtem meg magamnak még dühből

sem olyan megnyilvánulást, amivel bánthattam volna. Azt

hiszem, az igazi bajom a félelem volt. Félelem attól, hogy már

megint elhagynak, hogy megint nem kellek eléggé valakinek.

Yoda mester mondta: „A félelem a sötét oldal kapuja. A

félelem dühöt szül, a düh gyűlöletet, a gyűlölet pedig kínt és

szenvedést.” – és nem nagyon érdekel, hogy ezt egy apró

zöld, háromujjú figura mondta, aki a rossznyelvek szerint

azért lett jedi, mert kirúgták a bábszínházból, hiszen akkor is

igaza van.

Féltem és abból düh született. Időben megállítottam és nem

lett belőle gyűlölet, de azért mondjuk szenvedni szenvedtem.

Már nem bánom, hogy előjött a sárkány. Öt fejének tudom

már a nevét. A másik kettőt ma még nem hajlandó bemutatni.

Mondjuk ezt nem is bánom, mert ki tudja mitől, de most

robbant fel tőlem harminc centire a gyertyagyújtóm, ami

önmagában is elég ijesztő, nemhogy még találkozzak két

másik sárkányfejjel a Félelem és a Düh után.

Tízedik nap

Ma sem mozdult el az ágy és le sem szakadt alattam. Érdekes,

hogy azóta eseménymentesek az éjszakáim, amióta a sárkány

néhány fejének tudom a nevét. Még pisilni sem kelek fel

éjszaka. Ez nem azt jelenti, hogy ágyba vizelek, hanem azt,

hogy nagyon jól alszom, és már rock fesztiválokkal sem

álmodom.

Elvittem műanyagoshoz a spojlert, és még ma kész is lett. Ez

nagy hálát ébresztett a szívemben még akkor is, ha nem

hiányzott ez a plusz kiadás.

Azt vettem észre, hogyha kedves vagyok az emberekkel, ők is

azok lesznek velem. Olyan szokatlan manapság a kedves és

emberi hozzáállás, hogy néhányan meg is lepődnek tőle. A

műanyagos például annyira meglepődött, hogy a három

napos vállalt határidő helyett három óra alatt megcsinálta a

spojlert. Majdnem vittem neki csokit ajándékba, de sajnos

itthon felejtettem, így csak a mosolyom emlékét hagytam ott.

Jól esett, hogy megköszönte, hogy találkoztunk. Szokatlan

elköszönés volt, de mindenképpen jóleső.

Tudom, hogy ma megint beszédem lesz a sárkánnyal, de még

az eddigi történéseket sem dolgoztam fel teljesen vele

kapcsolatban.

A szokással, az illúzióval és a tévhitekkel már valamennyire

tisztában vagyok, de a félelem és a düh jelensége

folyamatosan foglalkoztat.

Az a pár napig tartó düh, ami a még ki sem bimbózott, de már

elrohadt kapcsolatomat követte nem az enyém volt. Akkor

sem éreztem a magaménak és most sem.

Azon gondolkodtam, hogy milyen hülyeség, hogy nem

engedtem meg magamnak egyből normálisan és józanul

átgondolni ennek a rövid románcnak a tanulságait.

Figyelnem kellett volna magamra, és észre kellett volna

vennem azt, ahogy beleengedtem magam ebbe a kapcsolatba

úgy kezdtem egyből vedelni.

Mindent összevetve már az elején elszúrtam. Se a

megérzéseimre nem hallgattam, se a saját szükségleteimet

nem vettem figyelembe, és mindennek tetejébe még le is

tompítottam magam jó sok borral. Aztán amikor vége lett,

megdupláztam az addig bormennyiséget és még jobban

elvettem magamtól a józan gondolkodás lehetőségét. Abban

biztos vagyok, hogy nem erre leszek életemben a

legbüszkébb. Mindennek az oka pedig nyilvánvalóan a félelem

volt, ami dühöt szült, és jó bevételt a borpiacnak.

Komolyan mondom, az az érzésem, hogy a sárkány hallja a

gondolataimat. Még nem akartam találkozni vele, de már itt

van és az összes feje egyszerre bámul az arcomba.

Már nem ijedek meg tőle, de jöhetett volna két gondolattal

később. Végül is már majdnem teljesen ismerem, szóval csak

hagyom, hogy letelepedjen mellém, ahogy eddig.

Öt feje egészen szelídnek látszik már, és én végig simogatom

őket. A hatodik fejhez nem nyúlok, nem ismerem még.

De a hatodik fej felém ágaskodik, rám néz, és kérés nélkül

fölényes vigyorral bemutatkozik.

Tompaságnak hívják.

Rosszabbra számítottam, és most muszáj visszavigyorognom

rá, hiszen ő egészen közeli ismerősöm. Tőle egyáltalán nem

félek. Átölelem a nyakát, és összedugjuk a fejünket, mint

ahogyan régi ismerősök üdvözlik egymást.

A szemében látom magam kifejezéstelen arccal ülve a

kanapén kisírt szemekkel egy rakás használt, telesírt papír

zsebkendő között, de tudom, hogy ez már nem én vagyok,

csak egy kép a múltból.

Ő az első feje a sárkánynak, akit igazán jól ismerek a

közelmúltból.

Nem csak fékevesztett borozásaim során találkoztam vele, de

ismerem őt betegségből, műtétek utáni állapotból,

félelemből, disszociációból, szédülésből és még ki tudja hány

helyzetből és állapotból.

Emlékszem, hogy milyen sokáig ült rajtam a bántalmazásom

után. Teljesen leszakadtam magamról, döntésképtelen voltam

és lelassult.

A tompaság érzése olyan, mintha le lennél választva

magadról. Ott vagy, de mégsem vagy ott, cselekszel, de

mégsem vagy benne egy mozdulatodban sem. Erővesztett és

bágyadt vagy. Lélektelen, vagy mint akibe csak hálni jár a

lélek.

Ismerek embereket, akikbe a lélek hányni jár, de ők nem

tompák, hanem gonoszak. Sokszor ők okozzák a tompaságot

másokban.

A tompaság régi ismerősöm, sokat volt velem bánatban, de

sosem volt ott örömömben.

Tompa voltam hónapokig, amíg folyamatosan szédültem. És

tompa voltam szinte minden este, amíg sajnáltam magam az

illúzióm elvesztése miatt. A sárkány hatodik fejének úgy tűnik,

nincs helye az életörömben. Ha ez így van, akkor be kell

látnom, hogy életörömöm időlegesen elhagyott, és

mostanában kezdett igazán visszatérni.

Tompaság bólint nagy fejével, és a szemem láttára kezd

zsugorodni. Elérkezettnek látja az időt, hogy bemutassa

nekem a hetedik fejet is.

Tartok attól, hogy a hetedik fejnek valami rettenetes neve

van. Halál, Vég, Céltalanság, Reménytelenség, vagy valami

ehhez hasonló, amire még nem vagyok felkészülve. Időt kérek

tőle, mert azt hiszem, túlvállaltam magam, és olyan dolgot

tartogat nekem ez a sárkány, ami végképp megöl. Három

nappal az utam vége előtt ez gyalázatos vég lenne. Be akarom

fejezni, amit elkezdtem, de nem akarom még tudni a hetedik

fej nevét.

Már értem, hogy a sárkány Tompaság feje ott volt minden

tudatlanságomban és cselekvőképtelenségemben. Ő volt, aki

a Félelmet óvta és életben tartotta, hogy önmaga nagy

maradhasson. Ő volt, aki a Szokást gépiessé és

mindennapossá tette, aki az Illúziót táplálta, és aki a Tévhitet

igaznak fogadtatta el. És ő a Düh legjobb barátja.

Tompaságot ismerem a legjobban mindközül, és mégis bánom

már, hogy megöleltem. Remélem, hogy a félszáraz

novemberem józansága rajzolta pofájára azt a cinikus vigyort,

amivel utolsó erejét akarta demonstrálni és egyúttal elrejteni

a zsugorodástól való szorongását.

Tudom, hogy holnap meg kell ismernem a hetedik fejet is, és

azt is tudom, hogy elevenen, józanul kell kiállnom elé. Holnap

nem lesz helye tompaságnak még akkor sem, ha Tompaság

ragaszkodik ahhoz, hogy ő mutassa be.

Nem szeretek elhamarkodottan semmit sem tenni, de

hasznos dolog aludni egyet a nagy döntések és a közelgő

sorsfordító események előtt is. Hiszek a psziché álomban

átadott üzeneteiben, és remélem, hogy hoz üzenetet az

éjszaka.

Tizenegyedik nap

Az ágy ma éjjel is mozdulatlan és beszakadásmentes volt.

Éjjel azt álmodtam, hogy egy táborban vagyok, amihez

tartozik egy hosszú épület is. A szobák egymásból nyíltak

benne, az egyikből egy medencét lehetett látni tele édes

vízzel és pár méterre attól a tengert. A tenger türkiz színű

volt, kristálytiszta és fokozatosan mélyülő. Mindenáron meg

akartam mártózni a tengerben, és mindenkinek mondtam,

hogy ezt kizárólag anyaszült meztelenül tudom elképzelni. Az

álmomban nem voltak idegenek, mindenkit jól ismertem és

vágyam a tengeri fürdőzéshez olthatatlan volt.

A valóságban sosem láttam még tengert, és ha a közelében

lennék, akkor sem fürödhetnék benne a só miatt. Az atópia

nem csak az ötliteres kiszerelésű mosakodó krémet hozta

magával, hanem tilalmat a közvetlen napfénytől, a

fürdőzéstől, és általában minden olyan dologtól, ami

bőrszárasságot okozhat. Egyébként önmagában ez a

bőrérzékenység nem okoz gondot a szabályok betartásával,

viszont egyetlen kihágás is nehezen gyógyuló sebeket és

bőrrepedést eredményez, szóval mindenképpen érdemes az

előírásokat betartanom. Sokáig éreztem dühöt emiatt. Ez nem

örökletes betegség, hanem olyan elváltozás, amit a

tettlegesség okozott a szilikon kiáramlás miatt. Nem azért

voltam

dühös,

mert

megfosztottak

volna

olyan

szenvedélyektől, mint például a tengerben való úszás, hiszen

se tengernél nem voltam, se úszni nem tudok. Az elvett

lehetőség fájt. Az, hogy nem saját döntésből mondok le

valamiről, hanem valaki felelőtlensége miatt muszáj. Nem volt

joga elvenni tőlem ezt a szabadságot.

Ahhoz sem volt joga, hogy elvegye tőlem a testedzés örömét.

Majdnem egy évig küzdöttem azért, hogy újra rendesen

edzhessek. Lépésről lépésre tudtam csak haladni, sokszor

kellett hetekre megállnom és újra kezdeni ezt a sziszifuszi

munkát. Az évek során még mindig nem sikerült

megbarátkoznom azzal, hogy valószínűleg sosem leszek

ugyanabban a formában, amiért éveket dolgoztam, és amit ő

vert szét. Másfél évig zsibbadt a jobb karom, ráadásul

szétszabdalt és megnyitott mellizomzattal bizonyos erőnléti

feladatokat egyszerűen nem lehet fizikailag sérülésmentesen

kivitelezni. Ez van. Ez sokszor frusztrál még mindig, pedig

több, mint négy év telt el.

Megfigyeltem, hogy ha házzal vagy épületekkel álmodom, az

mindig valami élethelyzetet vetít elő. Ha az épület romos vagy

ijesztő, akkor nem jó dolgok jönnek. Ha szép és otthonos a

ház és jól érzem magam benne álmomban, akkor jó irányú

változások következnek. Eddig még nem álmodtam egymásba

nyíló szobákkal, viszont egyre többször vannak jó ismerősök

és barátok velem álmomban. Régebben egyedül voltam

minden megálmodott házban.

Táborokkal és kempingekkel is szoktam álmodni, de azokról

már biztosan tudom, hogy átmeneti állapotot jeleznek.

Nem vagyok profi álomfejtő, de szerintem ez az álom nem

jelent rosszat.

Hihetetlen, hogy ennyi nap eltelt, és az is, hogy teljesen mást

hozott, mint amire számítottam. Felesleges volt félni.

Közelebb kerültem magamhoz, és ebben sokat segített a

sárkányom mind a hat feje. A hetedik csak a bemutatásra vár.

Már éppen rászántam volna magam a hetedik fej

megismerésére, amikor hirtelen nagyon rosszul lettem.

Mióta leírtam a szédülésem történetét és az abból kinőtt

félelmeim és traumáim, azóta folyamatosan kísért ugyanaz a

bizonytalanságérzet. Ma muszáj volt tömegközlekednem, és

megint jött az a rossz érzés, ami köré azt az igazán remekül

felépített félelmet tudtam fabrikálni.

Nagy bátorság kell a traumákkal való szembenézéshez, és

még nagyobb ahhoz, hogy a szembenézéssel járó zsigeri

emlékezetet kezelni tudjuk.

Megint a metrón volt a legrosszabb, de nem hagytam

eluralkodni a félelmet magamon, mert tudtam, hogy ez

megint a traumáim tépkedése miatt van. Át kell esnem rajta,

nem fogom tudni megúszni.

Az elfojtásban és az eltemetésben már rég nem hiszek, mert

tudom, hogy a szembenézés elkerülhetetlen, ha gyógyulni

akarsz. És én nagyon akarok gyógyulni.

Ha nem is fütyörészve, de hazajutottam gond nélkül. Az ugyan

meglepett, hogy az egész utcánkat lezárták, de biztos voltam

benne, hogy nem miattam van, hiszen otthon sem voltam.

Egyébként láttam tegnap a leszakadt orrú macskát. Már nem

lógott bőrnyalábon a leszakadt orr-rész. Egész barátságos

volt, és mintha a sebet is lekezelték volna. Ez mindenképpen

megnyugtatott, mert rettenetesen nyomasztott, hogy nem

kergettem tovább, hogy orvoshoz vigyem.

Szerencsére akkor lettem igazán rosszul, amikor hazaértem.

Miknek nem tud örülni az ember, ha már hívtak rá mentőt is,

ugye? Nem mintha kevésbé lenne nyomasztó, hogy egyedül

vagy otthon, és nincs aki segítene, ha tényleg nagy baj lenne.

Nem akartam külön megemlíteni, hogy három napja

menstruálok, mert az nyilván annyira sem érdekes, mint egy

leszakadt orrú macska, pedig szerintem ez a nőiség egyik

leggyönyörűbb csodája.

Olyan csoda, amit annyira utál sok nő, amitől szeretnének

megszabadulni, ami miatt a férfiak elnézik nekik a

hangulatingadozásukat, és amiért ugyanők nyűgösek is, ha a

nő átmenetileg nem elérhető számukra.

A menstruáció még mindig tabu, pedig erre is épült már egy

iparág. Tudunk róla, hogy létezik, de szeretünk elsiklani

felette két tampon- és egy intimbetétreklám között. Mintha a

nőiség ezen megnyilvánulása szégyellnivaló lenne.

Ha már reklámok, akkor ugye meg van a hüvelygomba

ellenszerének hirdetése is? Amikor „most már beszélhetünk a

hüvelygombáról”, mert kimentek a férfiak a szobából?

Minthogyha ehhez köze nem lenne egy férfinak sem, pedig

nagy százalékban ők fertőzik el a nőt, ahogy teszik ezt a HPV

vírussal is, ami a méhnyakrákot okozza.

Régóta figyelem a reklámokat, hogy azokban mindig a nő a

büdös, a szőrös, a gombás, a repedtsarkú – a férfiak meg

illatosak, erősek és vonzóak. Nem véletlenül váltam meg a

tévétől pár éve, de a reklámok akkor is mindenütt ott vannak,

mintha kötelező lenne ember helyett fogyasztónak lenni.

Egy petefészekkel és méhnyakrák műtét után a menstruációt

még áldottabbnak tartom. Ilyenkor szeretek félrevonulni és

élvezni, hogy jól működik a testem, ünneplem a nőiségem és

hálát adok a csodáért, hogy tovább tudjuk adni az életet.

Na, ezeket a szép gondolatokat kellett ma erősen

mantráznom magamban, hogy lehetőleg ne pusztuljak bele a

fájdalomba.

Mióta szeretem a menstruációm – nálam sem volt mindig így

– egyáltalán nem szokott megkínozni. Békét kötöttem vele is,

az életet jelképező vérrel, és nagyon szépen tudunk együtt

élni. De ma valami rettenetes kín tört rám. Szédülni kezdtem

megint, aztán kivert a víz, hányingerem volt már a

fájdalomtól,

és

összegörnyedve

pityeregtem

a

kereszthuzatban jégveremmé hűtött lakás padlóján a hányás

esetére kikészített piros lavórom társaságában.

Úgy éreztem magam, mint aki szülni készül. A fájdalmak

hasonlóan erősek voltak, és ugyanúgy sűrűsödtek, mint

szülésnél. A végén már csak egy nagy fájdalom volt, és én úgy

éreztem, ezt a sárkány csinálja.

Biztos voltam benne, hogy ez a mai találkozás miatt van.

Szokták mondani, hogy az ember alkotása olyan, mintha a

gyereke lenne. Bevallom, én ilyet sosem éreztem egyik

könyvemnél sem, de most az az érzésem támadt, hogy ezt a

könyvet szülöm éppen.

Olyan borzalmas fájdalom gyötört, hogy egyszerűen ülve

elaludtam.

Arra ébredtem, hogy a fájdalom elmúlt, és egészen közel az

arcomhoz Tompaság vigyorog.

Épp csak rápillantottam kifejezéstelen arccal, amikor egy

árnyék magasodott fölém. A hetedik sárkányfej volt az.

Eljött hát az idő, nem húzhatom tovább, meg kell

ismerkednem vele is.

Felkászálódtam a fotelból és bólintottam Tompaság felé

mintegy engedélyként a bemutatásra. Megadtam magam,

jöjjön, aminek jönnie kell. Elindultam önmagamhoz, nem

fordulok vissza, nem állok meg, végig csinálom. Bármilyen

szörnyű neve is van, tudnom kell. Ez az utolsó fej, több már

úgysincs. Legalábbis nagyon remélem, hogy nem fog előttem

kiszülni magából a sárkányom még egy sárkányt.

Tompaság pofája komollyá vált és bemutatta a hetedik fejet.

Azt hittem, megremeg alattam a föld, amikor kimondta a

sárkányom hetedik fejének nevét: Vágy.

Nem erre a névre számítottam. Nem is értettem, hogy

hívhatják így, mi köze a vágynak mindehhez, ami az elmúlt

napokban történt? Hogy lehet, hogy ez volt mindközül a

legnagyobb fej és mégsem neki van a legijesztőbb neve? Mi a

baj a Vággyal, hogy nőhetett a sárkányomra ez a fej?

A hetedik Vágy nevű fej csak néz rám fürkészve és

elgondolkodva.

Szelíden kérdez: „hát nem érted?”.

De nem, én ezt nem értem. Itt van velem napok óta, vagy ki

tudja mióta egy hétfejű sárkány, mindegyik fejének saját neve

van, és hat össze is ment, de a hetedik, a Vágy még mindig ugyanakkora. Ő miért nem megy össze?

A Szokás, az Illúzió, a Tévhit, de még a Félelem és a Düh, sőt,

még a Tompaság is összement, ahogy megtudtam a nevüket,

de a Vágy eredeti nagyságában néz a szemembe, mintha azt

várná, hogy én mondjam meg nagyságának az okát.

Nem tudok válaszolni.

Csak annyit kérek tőle, hagyjon nyugodtan addig, míg választ

nem találok.

Bólint, és eltűnik valahol a szobában a többi fejével együtt ez

a félig összement, szinte már nyomoréknak tűnő szerzet,

akinek a bőre tapintása és a testén lévő jelek ugyanolyanok,

mint az enyém.

Várom már, hogy vége legyen ennek az útnak. Akkor is, ha

sosem érkezem meg.

Két nap van még, és én már nem vágyok se borra, se teára, se

semmire.

Talán számadást kéne vetnem. Talán át kéne gondolnom,

honnan indultam, és hol vagyok most. A jelek szerint az őrület

határán, ehhez nem fér kétség. Sárkányt vizionálok hét fejjel,

és még különböző neve is van minden fejének. Miért nem

lehetett egyszerűen egy olyan hétfejűm, amit simán Sanyinak,

vagy Pistának hívnak? És mi van, ha a testének is van neve,

meg mind a négy lábának külön?

Esküszöm hallja a gondolataim. Az ágy alól röhög mind a hét

feje. A kanapén kéne ma aludnom. Ez a dög képes lesz arrébb

rakni az ágyat, vagy összetörni alattam. Vagy mindkettőt

egyszerre.

Tizenkettedik nap

Tegnap nagyon nehezen aludtam el, egyfolytában a Vágyon

gondolkoztam. Éjjel egy csótányszerű, nagy fekete bogárral

álmodtam. Az ágyamból mászott ki az ablak felé, és én

hagytam elmenni, nem bántottam.

Reggelre nem mozdult el az ágy, és nem is szakadt be alattam.

A sárkányom a tegnapi formájában ült a konyhapultnál, mint

aki a reggelijét várja. Vágynak még mindig ugyanakkora feje

volt. A sárkány minden feje felém fordult, és bármit csináltam

minden szeme engem nézett, de nem szólt hozzám. Úgy

látszik komolyan vette a kérésem.

Leültem meditálni, de a vággyal kapcsolatos gondolataim

folyamatosan zakatoltak bennem. Aztán lassan elértem azt a

meditatív állapotot, amikor egyszerűen csak ülök üres

elmével, gondolatok nélkül. És akkor, abban a pillanatban

kicsordultak a könnyeim. Nem sírás volt ez, csak könnyezés.

Peregtek az arcomon a könnycseppek, de azok csak a

testemen folytak le, az elmém tiszta volt. Éreztem, hogy folyik

a könnyem, de csak megérintettem az érzést és elengedtem.

A tudatos jelenlét állapotában voltam.

A könnyezés nem zökkentett ki a gondolattalanságból, hanem

inkább elvitt oda, ahol még nem voltam. Valamit tisztára

mosott bennem.

Régen sosem sírtam. Rezzenéstelen arccal tűrtem a

fájdalmakat, a megaláztatásokat, és soha senkinek nem

hagytam, hogy gyengének lásson. Az idők során ez

megváltozott, és már bármikor bárki előtt elmerem sírni

magam, mert tudom, hogy ez nem gyengeség. A könnyek

képesek mélyen átmosni, és visznek magukkal mindent, amire

nincs szükségünk. Ezek a könnyek is ilyenek voltak. Valamit

kimostak belőlem. Valamit olyan mélyről, aminek létezéséről

nem is tudtam.

Elvégeztem a napi munkámat és elmentem itthonról egy

megbeszélésre, ahol mindenféle nemzetségből valók vettek

részt. Szerintem a létező összes bőrszín képviselte magát, és

azon gondolkodtam, hogy mennyire nem vagyunk

különbözőek, bárhogy is látszik elsőre.

Innen egy előadására mentem, ami a párkapcsolatokról szólt.

Túl sok újat nem hallottam, de legalább megerősítettek abban

a hitemben, hogyha szeretettel és értéssel nézünk egymásra,

akkor gyakorlatilag bárkivel nagyon jól ellehetünk. Mondjuk

nálam eddig se bárki, se akárki nem kopogtatott komoly

szándékkal, de azért az információt eltettem magamnak.

Az előadás elejét lekéstem ugyan, de odafelé azt hiszem,

megértettem, amire Vágy rákérdezett.

Egy ünnepi fénybe kivilágított sétálóutcán kellett átvágnom

rengeteg vásározó ember között. Eleinte még az órát néztem,

hogy mennyit fogok késni, kerülgettem az embereket, de

aztán a fények vagy a hóesés, vagy talán a reggeli meditáció

hatására nem tudom, de lassítottam. Megálltam a

pillanatban, és bármekkora tömeg volt, egy ismerős érzés

köszönt rám. Utoljára akkor éreztem ilyet, amikor egy

lakóházaktól távol eső fenyőerdőben sétáltam a szűz hóban.

Harapni lehetett a csöndet, pedig a hó ropogott a lábam alatt.

Soha ilyen szépnek nem láttam még a fenyőket, talán csak

Erdélyben. Tobozokat szedtem, és arra gondoltam, ha egyszer

valaki megkérdezi tőlem, milyen a béke, akkor biztos ezt

fogom neki elmesélni, még ha megmagyarázni nem is tudom

a szót.

És most, abban a forgalmas sétálóutcában ugyanezt a békét

éreztem. Megálltam a zsongásban lévő emberek között, és

csak néztem a hóesést meg a fényeket. Béke volt ott abban a

zűrzavarban.

Vágy jutott eszembe, ahogy tegnap nézett rám szelíden és azt

kérdezte, hogy értem-e már.

De úgy látszik, nekem el kellett jönnöm a tömegbe, hogy

megértsem.

Mennyi mindenre vágytam már… és most is egy előadásra

megyek, ahol meg akarom tudni, hogy mi a baj velem, miért

megy el minden pasi mellőlem, miért vagyok egyedül. Tiszta

hülyeség… nem is vagyok egyedül. Vannak barátaim, van

családom, és még egy macskám is, aki vár otthon. Nem

megyek haza üres lakásba, mert lakik ott velem egy másik élet

is. Oké, hogy egy macska, de ugyanolyan élet, mint az enyém.

Őt biztosan nem tervezték a szülei, csak úgy jött magától a

fekete szőrös testével tökéletesen alkalmasan az életre.

Meleg, kellemes lakásba megyek haza, az otthonomba. Van

meleg kabátom, csúszásmentes csizmám, fülmelegítőm,

ruhám. Élek, lélegzem, visz a lábam a célom felé. Várnak, mert

tudják, hogy megyek.

Mivel késve érkeztem, az utolsó sorban ültem le, de az előadó

már integetett is az emelvényről, hogy menjek előre. De én

nem mentem, mert hátul is ugyanúgy jelen vagyok.

Nem tudtam meg, hogy miért nincs párom, de azt igen, hogy

nincs velem semmi baj.

Hazafelé valahogy még szebbnek láttam a hóesést, a

templomtetőt, az embereket – és jelen voltam a jelenben.

A sárkányom hetedik feje a Vágy. Az a vágy, amit olyan dolgok

iránt éreztem, amit sosem kaptam meg, és amiket sosem

fogok megkapni. Ez a fej nem fog összemenni magától, csak

ugyanolyan megértés árán, mint a többi fejénél.

Le kell mondanom a vágyaimról és csak a tetteket hagyhatom

meg. Vágy nélkül is lehet céltudatosnak lenni.

Ha örökké arra nézek, ami nincs, sosem fogom értékelni azt,

ami van. Akkor mindig bennem lesz a vágy, és sosem leszek

boldog, mert ragaszkodom olyan dolgokhoz, amire nem is

biztos, hogy szükségem van.

Nem szenvedek a társtalanságtól, élvezem a magammal

töltött időt, azt a szabadságot, ami ezzel jár. Önálló vagyok,

tudok gondoskodni magamról, ki tudom fizetni a számláim,

mindenem megvan még akkor is, ha egyesek furcsállják, hogy

nincs tévém, meg mikrohullámú sütöm. De ez is az én

döntésem volt. Szeretem a munkám, én osztom be a saját

időmet. Szeretnek az ügyfeleim, a barátaim, és még sok

ismerős is. Persze vannak, akiknek szálka vagyok a szemében,

de arra kell menni, ahol a szeretet van. Szépek a növényeim

is, már megmarad mellettem az élet. Pedig régen még a

legigénytelenebb növény is elpusztult a közelemben,

akárhogy gondoskodtam róla.

Azt hiszem, az élet keresi az életet és nagyon szeretnek

találkozni.

Megijedtem, hogy alkoholista lettem, pedig csak a vágyat

nem tudtam elengedni.

Nagyon vágytam végre valakinek a párja lenni, hogy

elmondhassam, hogy nekem is van társam. Pedig páratlannak

sem rossz lenni, és társam is van. Méghozzá a leghűségesebb,

aki mindig kitartott mellettem: önmagam. Akihez azt hiszem,

kezdek megérkezni.

A vágyakozás szenvedést hoz. Vágyni és nem tenni

öngyilkosság. Elhinni valamiről, hogy arra vágytál, csak mert

hasonlít rá: keserűség és önbecsapás.

Nem vágyni és az életet keresni pedig jobbat ad, mint

vágyakkal kínozni magunkat.

Azt hiszem, van pár vágyam, amit ideje elengednem.

Tizenharmadik nap

Ma van önkéntes böjtöm utolsó napja.

Egyszer már csináltam hasonlót, csak akkor konkrétan meg

akartam világosodni, és nem attól voltam beszarva, hogy

menthetetlenül alkoholista lettem.

Azt az önmegtartóztatást nagyon rituális keretek között

hajtottam végre. Elmentem a tari Békesztúpához, ahol a

forrásvízből kétüvegnyit elhoztam. Persze akkor sem nem volt

más üvegem itthon, csak boros, szóval így pont egy deci víz

jutott minden napra két héten át. Akkor volt valami

kimondatlan meggyőződésem, hogy az a víz szent, és tényleg

úgy ittam, mintha szenteltvíz lenne. Csak mondjuk az sós és

nem jó az íze. Remélem a pap már nem haragszik, hogy

beleittam a szenteltvízbe. Nem szentségtörésnek szántam,

csak kíváncsi voltam, hogy mitől különleges. Állítólag nem

csak a sótól az.

Hazajöttem a sztúpából és belekezdtem a nagyböjtbe. Se pia,

se semmi káros. Minden nap ittam egy decit a forrásvízből

nagy áhítattal, és vártam, hogy leteljen a tizennégy nap.

Biztos voltam benne, hogy a megvilágosodás legmagasabb

fokát fogom elérni, és minimum egy angyal leszáll hozzám a

mennyből és glóriát von megdicsőült fejem fölé, és onnantól

aztán más minőségben élem az életem.

Ehelyett nem történt semmi. De annyira semmi nem történt,

hogy arra gyanakodtam, hogy a borosüveggel volt a

probléma, ami megszentségtelenítette a forrásvizet.

A szó legszorosabb értelmében nem történt semmi. A böjt

letelte utáni reggel felkeltem, felöltöztem, és arra eszméltem,

hogy besötétedett. Egész nap szótlanul ültem a kanapén

szinte mozdulatlanul, és csak úgy voltam. Semmi, de semmi

nem történt. A nap meg valahogy eltelt. Nem tudom, mikor és

hogyan, de aznap megszűnt az idő, a tér és minden, ami az

általános földi tapasztaláshoz hozzátartozik. Sem éhséget,

sem szomjúságot nem éreztem. Csak úgy voltam.

Ez annyira megmagyarázhatatlan érzés volt nekem, hogy nagy

megdöbbenésemben inkább lefeküdtem aludni. Pedig el sem

fáradtam, hiszen semmit nem csináltam, csak ültem egész

nap.

Másnap ugyanezt megismételtem. Át akartam gondolni az

előző nap történt semmit, és ugyanúgy eltelt a nap anélkül,

hogy egy értelmes tevékenységgel el tudtam volna számolni.

Amikor a meditáció világával kezdtem foglalkozni, akkor

tudtam meg, hogy ezt a tudatállapotot kívánják nagyon sokan

elérni gyakorlással. Én meg úgy lőttem gólt akkor, hogy azt

sem tudtam, hogy labda van nálam. Ma már tudom, hogy

létezik a mindfulness.

Most, utazásom végén nem várok semmit és nem is vágyom

semmire.

Nem

ragaszkodom

valami

igazán

nagy

eredményhez, sorsfordító égi jelenéshez, és nagy tanulsághoz

sem. Amire szükségem volt, azt minden bizonnyal megkaptam

akkor is, ha csak később fogom meglátni.

Rájöttem, hogy nem a borral volt bajom, hanem a bennem

tomboló sárkánnyal. Azzal a sárkánnyal, aki most itt

heverészik mellettem, és már a hetedik feje is egészen kicsi.

Teljesen összement. Olyan pici most, hogy gond nélkül

eltaposhatnám, vagy akár a farzsebembe is rakhatnám.

Elfeledkezhetnék róla, és ahogy leülnék, a farzsebemben

szétnyomódna. Azt talán balesetnek tűnne, és nem

gyilkosságnak.

De én nem akarom megölni ezt a sárkányt.

Szokás, Illúzió, Tévhit, Félelem, Düh, Tompaság, Vágy -

mindegyik fej tanított valamire.

Azt hiszem, hogyha elengedném a saját kezem, akkor megint

megnőnének ezek a fejek, és akkor már nem tartanék tőlük,

hanem érteném az üzenetüket.

Nem tudom megmondani, hogy holnap veszek-e bort, és

koccintok-e a sárkánnyal vagy sem. Azt sem tudom

megmondani, hogy mi változott bennem és mi nem. De azt

tudom, hogy megérte.

Ha legközelebb megint szoronganék, félnék, vagy gyászolnám

a be nem teljesült vágyaim, amit az ahhoz való

ragaszkodásom tesz annyira fájdalmassá, akkor valószínűleg

nem a szokásos bormennyiség elfogyasztása lesz a célom.

Keresni fogok másik utat.

Nem fogom feladni a jóra való törekvésem, sem pedig az

ártásmentes élet melletti kiállásom. Igyekszem ugyanúgy

törekedni a kedvességre, és szokásom marad a jóindulat is.

Holnap valószínűleg szokás szerint elmegyek edzeni, de már

nem az a vágy fog vezérelni, hogy a régi testemet

visszaszerezzem, hanem inkább örülök annak, amiben most

lakhat a lelkem. Már most érzem, hogy anyagi

megtestesülésemnek is tetszik az ötlet, hogy a nem a régmúlt

árnyához fogom viszonyítani.

Mennyi évet elvesztegettem a múlton való kesergéssel

ahelyett, hogy a jelent élveztem volna…

Elengedem az illúzióimat is, amik annyira behatároltak. Nem

kell mindenkinek ugyanúgy élnie, hiszen mindannyiunknak

mást jelent a valóság.

A sivatagban szomjazónak életet jelent az a víz, amivel te a

vécét öblíted. Te nem gondolsz az ő szomjas valóságára, és

neki eszébe se jut, hogy mások a végterméküket húzzák le

azzal, ami neki az életben maradást jelenti.

A kertész vagy a földműves áldásnak tekinti szárasság után az

esőt, amíg te bosszankodsz, hogy elázol.

Csórónak néznek, ha régi, de jó állapotú autóval jársz, és

lenéznek a milliós kocsiban ülők, pedig te is elérsz oda, ahová

indultál, ugyanúgy, mint ők.

Mi a valóság egyáltalán, és mi az illúzió? Honnan tudod, hogy

a valóságod tényleg valóság? Mi van, ha egyszerűen csak

ennyit fogsz fel abból, ami van? Mi van akkor, ha tényleg

hegyeket tudunk mozgatni a hitünkkel? Ha tudunk teremteni

a szóval és világokat rengetni tetteinkkel? Mi van akkor, ha

csak hazudták, hogy ennyire vagy képes, mint amit elértél? És

mi van akkor, ha nem is ez számít az életben? Mi van akkor,

ha minden csak illúzió? Honnan tudod, hogy most álmodsz,

vagy amikor hiszed, hogy álmodsz?

Ha nincs illúziód, szabad vagy.

Mennyit ártottak már a tévhitek, téveszmék és hiedelmek.

Meggátolnak szinte minden fejlődést.

Megtanítottak minket arra, hogy milyen magyarázatokat

higgyünk el, és közben elnyomták a gondolkozási

képességünket, hogy ne mi maguk találjuk meg a válaszokat.

Elvették tőlünk a jogunk, hogy olyan szemszögből nézzük a

dolgokat, ahonnan mi látjuk. Ideje visszavennünk ezt az

alapvető jogunkat.

Szándékosan, vállaltan vagyunk süketek és vakok a

nyilvánvalóra.

Nincs szükségünk tévhitekre. Lássuk a dolgokat úgy, ahogy

azok valójában vannak.

Tévhit, hogy erőszakra erőszak a válasz, mert létezik békés és

méltóságteljes ellenállás is. Ha elpusztítunk valamit, akkor mi

magunk is pusztítóvá váltunk. Ezért nem ölöm meg a

sárkányomat.

Félelemben élünk, és folyamatosan rettegünk a mástól, a

szokatlantól. Ránk telepszik ez a sötét izé, és a nagy

rettegésben elfelejtjük értékelni az életet.

Félünk a pénztelenségtől, a kiszolgáltatottságtól, bankban

tartjuk a pénzünket és fizetünk nekik azért, hogy használják

helyettünk.

Nyáron három hónapig nem volt egy fillér jövedelmem sem,

pedig dolgoztam, csak éppen fizetni felejtettek el érte. Az

életöröm már akkor is olyan erős volt bennem, hogy nem

engedtem a helyzet felettem való uralkodását. Elmentem

mindenhová, ahová szerettem volna és nagyon sok jó

élménnyel

gazdagodtam.

Ha

szorongtam

volna

a

pénztelenségen és aggódtam volna a jövőn, most biztosan

szegényebb lennék ezekkel az energiát adó találkozásokkal.

Félünk élni, megvalósítani az álmainkat, önmagunk lenni.

Félünk, hogy ha kilógunk a sorból, akkor egyedül maradunk.

Félünk másnak lenni, és elborzadunk attól, ha valaki más,

ahelyett, hogy elfogadnánk, ahogy van. Soha senkit nem

fogunk tudni megváltoztatni önmagunkon kívül.

Rengeteg embert ismerek, akik pofátlanul mertek nem félni.

Ezek mindegyike csodálatos életutat futott be, boldogan

élnek és hasznosan.

Félünk megölelni valakit, mert a tévképzeteink azt mondják,

hogy hátba is szúrhat egy késsel ölelés közben. De ha öleltél

már meg szeretettel valakit, akkor tudhatod, hogy visszaölel.

Az ember alapvető természete nem a félelem, hanem a

szeretet.

A csecsemő sem tudja, miféle életre születik, de mégis

megszületik. A születés bátor dolog, reményteli. Mindenki

gondoskodásra és mások jóakaratára szorul születésekor, de

mégis a szeretet tart minket életben. Ha nem kapunk

szeretetet senkitől, biztosan meghalunk. Ha önmagunkat nem

szeretjük, akkor duplán halunk meg: meghalunk a világnak és

meghalunk önmagunk számára is.

A szeretet elűzi a félelmet, így magunkat mindenképen

szeretnünk és tisztelnünk kell. A szívünkből indul ki minden

élet, nagyon kell vigyáznunk rá.

Annyi ember fél a haláltól feleslegesen, pedig mindannyian el

fogunk menni innen, és semmit nem fogunk itt hagyni

magunkból csak azt, amit mások szívében hagytunk.

A halál az élet természetes része, az anyag felbomlik, átalakul,

és újra élet lesz belőle, csak más minőségben. Igazából sosem

halunk meg.

A dühöt dédelgetni és táplálni, bosszúfantáziákat szövögetni

lélekgyilkos és felesleges. A dühvel nem csak magunkat

pusztítjuk, de a környezetünket is.

Mikor fiatal anyuka voltam, sokszor voltam dühös. A dühöm

semmit nem oldott meg, de engem beteggé tett és a

gyerekemet is mérgezte. Ennyit értem el a dühvel.

Félelmet keltettem a saját gyerekemben a folyamatos

dühkitöréseimmel, így nekem köszönheti a traumáinak nagy

részét, amit szerencsére ő jobban kezel, mint én a sajátjaim

egykor.

Ha korábban szembenézek az illúzióimmal és a félelmeimmel,

akkor talán hamarabb fogalmaztam volna meg magamnak,

hogy tévhitek között élek és azért nem érzem jól magam.

Ehelyett megszokásból legombolyítottam két házasságot is

ahelyett, hogy magammal kötöttem volna békét és úgy éltem

volna, ahogy akarok.

A düh indokolt érzés sokszor, de őrizgetni és szorongatni

sosem szabad. Törekednünk kell a nyugodt békesség

meglelésére.

Minden tompaságban eltöltött perc az élet pazarlása. Én már

sok időt pazaroltam így el az utóbbi időben. Most meg nézem

a macskám, és azon tűnődök, hogy az állatok mintha sosem

lennének tompák. Önként legalábbis biztosan nem. Az állatok

nagyon jelen tudnak lenni, mindig éppen a mostban vannak, a

jelenben. Nem aggódnak, hogy mit esznek vagy mit isznak. Ha

fáradtak, alszanak ahol éppen tudnak. Nem bonyolítják túl az

életet.

Mondjuk a macskák nem csupán nem bonyolítják túl, de

határozottan az élet királyának hiszik magukat.

Az éber jelenlét határozottan jobb a tompaságnál. Az utóbbi

két hétben volt alkalmam megtapasztalni, és külön élmény,

hogy nem csaptam agyon borral.

Egyes gondolkodók szerint minden csak a mi tudatunkban

létezik, és csak az van ott, amit behívunk oda. Ha valamiről

nem veszünk tudomást, azzal is behívjuk azt a tagadás által,

tehát csak a tudatunkban létezhet bármi is. Azt mondják ezek

a bölcsek, hogy amiben hiszünk, és amit hittel hívunk a

tudatunkba az megjelenik az életünkben. Olyan ez, mint a

teremtés.

Nem vagyunk különállóak az Univerzum egészétől.

Elképesztő belegondolni, hogy hány szervünk dolgozik

folyamatosan magától azért, hogy életben legyünk. Dobog a

szívünk, az ereink szállítják a vért, működik az anyagcserénk…

nem hiszem, hogy ez mind a véletlen műve lenne. Ahhoz,

hogy az aranymetszés még egy csigaházban is ott van,

rengeteg véletlennek kell egybeesnie. Szerintem sok véletlen

egybeesés már törvényszerűség.

Mi van akkor, ha mi is annyi vagyunk az Univerzum

egészében, mint a vérplazma a testünkben? Fontos rész, de

mégsem törődünk vele túl sokat, és egyébként sem látjuk

szabad szemmel. Akár a hullám, aminek nincs tengertudata. A

kicsi hullámocska egyszerű hullámtudatában csapkodja

vidáman a part menti sziklákat, közben pedig ő is a nagy

tenger része, ahogy a vérplazmánk is a mi részünk, és

ahogyan mi is az Univerzum részei vagyunk. A

vérplazmánknak ugyanolyan joga van a testtudathoz, mint a

hullámnak a tengertudathoz. És nekünk is jogunk van az

univerzális tudathoz.

Én nem hullám vagyok, hanem tenger.

Már látom, hogy ennek a történetnek nem a bor volt a

lényege, hanem a félelemmel való szembenézés.

Mindegy, hogy a csokizabálásról, vagy a kávéfüggőségről

írtam volna. A lényeg, hogy közel mersz-e menni a

félelmedhez? Hajlandó vagy-e megérinteni és meghallgatni,

amit rólad mond?

Amíg nem jött elő a sárkányom, addig is jól ismertem már az

első három fejét, mégis tudott újat mondani. A félelemmel

éppen csak ismerkedtem, pedig évek óta ólálkodott

körülöttem. Viszont az utolsó három fej egyszerre mutatott

valamit.

A düh, a tompaság és a vágy a szenvedés kerekének hajtói.

Vágyakozol, de nem kapod meg, így dühös leszel, majd a

bánatban letompulsz. A tompaságból felébreszt a vágy, de az

nem teljesül, így dühös leszel. A dühödben elfáradsz és

eltompulsz, majd újra vágysz és kezdődik az egész elölről. Ez a

három sárkányfej pedig törvényszerűen hajtja a szenvedés

kerekét benned. Bennem is ez hajtotta, de én már nem

akarok szenvedni. A szenvedés csak addig szükséges, míg rá

nem jössz, hogy szükségtelen.

Elvesztettem az egyensúlyom időlegesen, de új egyensúlyt

kaptam helyette.

Megtapasztaltam a derű szerepét, a humor fontosságát, ami

néha egyetlen eszközként marad a kezünkben arra, hogy

enyhítsük a félelmeinket és oldjuk életünk kilátástalannak

tűnő helyzeteit.

A sárkányom mind a hét fejével itt lesz már mellettem talán

örökre, és nekem annyi a dolgom, hogy ne hagyjam újra

megnőni a fejeket.

Vannak sokkal fontosabb dolgok a bornál, edzésnél, csokinál,

kávénál és ételnél. Ezek között pedig a szeretet, az öröm, az

életigenlés, a remény, a szabadság, a hit és a hála biztosan ott

van. Na meg persze a mérték, és egy hétfejű sárkány, akit

elnevezek Sándor Istvánnak. Két férfinevet is kap egyszerre,

hogy mindig észben tartsam: nem minden férfi akar bántani.

Mindjárt éjfél.

Teljesítettem a vállalásom úgy, hogy nem ragaszkodtam a

kivitelezéshez. Nem vágytam végig menni ezen az úton, sőt,

megengedtem magamnak az útról való letérést is. Nem volt

kényszer, sem vágyódás, sem kín. Leszámítva persze a hideg

padlón való fetrengést.

Azt hiszem, az ember szabad akaratból meghozott döntései a

legfontosabbak. Azokat meg lehet tartani. Talán azért, mert

hozzánk tartoznak, és nem mások kényszerítik ránk.

Biztos vagyok benne, hogy mindnyájunkban lakik valami

istenszerű, ami a jóra hivatott.

Isten és Sátán – Ember és Sárkány… mi különbség van?

Ha nem lenne az egyiknek ellentéte, honnan is tudnánk, hogy

mihez viszonyítsuk a másikat?

Már tudom, hogy minden mindenhez kapcsolódik. Nincs

különbség, nincs dualitás, egység van.

„Istenek vagytok ti, a Fenséges fiai mindnyájan” – ez az egyik

kedvenc mondatom a Bibliából. És ha azok vagyunk, akkor

nincs lehetetlen. Akkor csak a végtelen szabadság van, és a

döntéseink, amiért felelősséggel tartozunk.

Az Isten, az Univerzum, az Ős Erő, az Energia, vagy nevezzük,

ahogy jól esik – teremt.

Én is teremtettem. Igaz, hogy egy sárkányt, de kezdetnek nem

rossz.

Mindenképpen gazdagabb lettem. Nem csak azzal, hogy

megmaradt egy csomó pénzem, amit nem borra költöttem,

hanem még egy hétfejű sárkánnyal is, aki sokat tanított

nekem.

Azt mondják az okosok, hogy a legnagyobb kínzóink egyben a

legnagyobb tanítóink is. Nekem a sárkányom a tanítóm. Ő

toporzékolt bennem és verte belsőmhöz mind a hét fejét.

Már örülök, hogy bemutatkozott nekem Szokás, Illúzió,

Tévhit, Félelem, Düh, Tompaság és Vágy.

Ihatnék egy pohár finom bort is, így éjfél után, de

tulajdonképpen igaznak látszik: „végül is ketten maradtak:

Isten és az Isten.”